Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה של NETFLIX -‬
‫אני לא יודע איך לנשק בנות.‬
‫זה הפחיד אותי כבר כשהייתי ילד.‬
‫אני מפחד נורא לנשק בנות.‬
‫לא מזמן פגשתי בחורה שמצאה חן בעיניי.‬
‫בסוף הדייט הראשון לא יכולתי לנשק אותה.‬
‫ניסיתי.‬
‫היא לא הבינה מה אני עושה.‬
‫דייט ראשון, לא יכולתי לנשק אותה.‬ ‫דייט שני, גם לא יכולתי.‬
‫קבענו דייט שלישי,‬
‫ובדרך לדייט הייתי לחוץ נורא,‬
‫כי ככל שיש יותר דייטים,‬
‫ככל שיש יותר ניסיונות,‬
‫ככה יש יותר לחץ.‬
‫בדיוק כמו מבחן נהיגה.‬
‫אם נכשלת בטסט הראשון, אתה לומד ומנסה שוב.‬
‫נכשלת שלוש פעמים? סע באוטובוס, נודניק.‬
‫מי פה נכשל בטסט יותר מפעם אחת?‬ ‫מי שנכשל שימחא כפיים. קדימה.‬
‫אתם עוד גאים בזה!‬
‫"אנחנו לא מבינים תמרורים!"‬
‫חלק מכם הצביעו. לא…‬
‫לא הקשבתם להוראות עד הסוף.‬
‫עכשיו ברור למה נכשלתם בטסט.‬ ‫תקשיבו עד הסוף.‬
‫"עכשיו תפנה…‬
‫"לא, טעות. התכוונתי לומר 'ימינה'.‬
‫"פנית שמאלה.‬ ‫למרבה הצער, נסעת ישר לתוך בי"ס יסודי.‬
‫"הרגת שמונה ילדים. אופס.‬
‫"ואישה בהיריון…‬
‫"עם תאומים, אז עשרה ילדים בסך הכול!"‬
‫נכשלתי בטסט המון פעמים,‬ ‫תמיד בגלל חניה במקביל.‬
‫חניה במקביל מפחידה אותי.‬
‫לאחרונה הבנתי שחניה במקביל‬ ‫היא פעולה סימבולית, כמו נשיקה,‬
‫ואם גבר מפשל בזה,‬
‫סימן שהוא לא גבר אמיתי.‬
‫זה מגוחך.‬
‫נשיקה זה דבר מתסכל, כי אם אתה מפשל,‬
‫אתה לא יכול להגיד לבחורה,‬ ‫"שנייה, אני אנסה שוב.‬
‫"אני אעשה נשיקה בניצב." זה לא עובד.‬
‫אתה לא יכול לבקש מחבר‬ ‫שיעמוד מאחוריה ויעשה,‬
‫"עוד, עוד, יש לך עוד…‬
‫"עצור. ענבל."‬
‫לא.‬
‫דייט שלישי,‬
‫לא יכולתי לנשק אותה.‬
‫הרגשתי כל כך מגוחך.‬ ‫חזרתי הביתה ובכיתי לשותף שלי לדירה.‬
‫בדרך כלל קשה לי להיפתח,‬
‫אבל איתו קל לי, כי הוא החבר הכי טוב שלי.‬
‫הוא היה בבית, כי הוא תמיד בבית.‬
‫הוא בן 40 ואני אוהב אותו, בסדר?‬
‫אמרתי לו, "נראה לי שאני מפחד‬ ‫מהרגע שבו אני רוכן קדימה לנשיקה".‬
‫הוא נתן לי עצה טובה,‬
‫"אל תפחד מהרגע שבו אתה רוכן קדימה לנשיקה."‬
‫אמרתי, "ו…?" והוא אמר, "כן".‬
‫זאת לא עצה. זאת הכחשה. זה לא עובד.‬
‫"אימא, אני מפחד מהחושך!"‬ ‫"אל תפחד מהחושך, טימותה.‬
‫"תחזור למרתף, בבקשה."‬
‫הוא אמר לי,‬
‫"זה מפחיד אותך כי אתה מפחד מדחייה.‬
‫"דייט רביעי, אתה מזמין אותה הנה.‬ ‫אני אהיה בחדר שלי ולא אקשיב."‬
‫אמרתי, "מוזר שהרגשת צורך‬ ‫לציין את זה, אבל בסדר".‬
‫"היא מצלצלת בפעמון, אתה פותח.‬
‫"אתה מזמין אותה לשבת.‬ ‫אתה נותן לה לדבר הרבה זמן.‬
‫"אתה מסתכל לה בעיניים. אתה קוטע אותה.‬
‫"ואז אתה אומר…‬
‫"קדימה, תמצצי לי."‬
‫לא, אני צוחק!‬
‫הוא אמר לי…‬
‫אולי אני אדבר ככה כל המופע?‬
‫הוא אמר לי…‬
‫"אתה קוטע אותה ואומר, 'סליחה,‬
‫'ייתכן שאנשק אותך‬ ‫מתישהו בשלוש הדקות הבאות. תמשיכי.'‬
‫"אם היא תגיד, 'לא, תודה'.‬
‫"אל תנשק אותה."‬
‫טכניקה טובה מאוד שמבוססת על מתן הסכמה.‬
‫הוא אמר, "אבל אם היא תגיד…‬
‫"'בסדר.'"‬
‫הוא אמר, "אם היא מצייצת כמו פרגית,‬ ‫סימן שהיא שמחה".‬
‫משפט של מיזוגנים מהאייטיז.‬
‫כזה, "אם היא מכשכשת בזנב, זה סימן טוב".‬ ‫הכי איש מערות.‬
‫זו הייתה העצה שקיבלתי.‬ ‫אני מזמין אותה לדייט רביעי. אני לחוץ נורא.‬
‫היא מאחרת, כי היא בחורה עם קלאסה.‬
‫אז היה לי זמן לחשוב מאחורי הדלת.‬
‫אני חושב שאני יודע‬ ‫למה אני לא יודע איך לנשק בחורות.‬
‫בגלל ההורים שלי.‬
‫הם הדוגמה היחידה שלי לזוגיות.‬
‫הם יחד כבר 30 שנה,‬ ‫ומעולם לא ראיתי אותם מתנשקים.‬
‫אפילו לא גילוי חיבה אחד.‬
‫כמו שני אנשים שמחבבים זה את זה,‬ ‫אבל לא בהגזמה.‬
‫כמו שני עובדים במשרד‬
‫שהבוס שלהם אמר להם, "שניכם,‬
‫"יש לכם עד יום שני להגיש לי משפחה."‬
‫והם היו כזה, "הבוס אמר!"‬
‫אני לא מבין את הדינמיקה שלהם כזוג.‬ ‫לפעמים אני הולך לאכול בבית.‬
‫אני מצלצל בפעמון. הם פותחים, "שלום, בן!"‬
‫הם כמו סימס. זה כל כך מוזר.‬
‫"מה שלומך?"‬
‫"אני בסדר…"‬
‫אני מסתכל עליהם וחושב, "איך נולדתי?"‬
‫יש לי חמישה אחים ואחיות.‬
‫כולנו נולדנו במרווחים של שלוש שנים,‬ ‫וזה מתמטי מדי בשבילי.‬
‫אבל יש לי תאוריה.‬
‫כל שלוש שנים,‬
‫ההורים שלי שוכרים חדר ישיבות.‬
‫הם לובשים בגדים מחויטים ו…‬
‫פקידי סקס.‬
‫אני מדמיין לעצמי‬ ‫שזה מפגש רשמי מאוד, מעונב מאוד.‬
‫"שלום." לחיצת יד.‬
‫אני מניח שאבא שלי משפשף קצת.‬
‫היא לוקחת את זה ביד ומיישמת על האזור.‬
‫היא שוכבת על הגב‬ ‫ומשאירה את זה להשריה. כמו חליטת תה.‬
‫חליטת תה אימא.‬
‫זו התאוריה שלי. לא יודע.‬
‫לי מותר, היא אימא שלי.‬
‫אבל לא לעניין שאתם צחקתם. לא.‬
‫ההורים שלי אוהבים זה את זה,‬ ‫הם פשוט לא מסתכלים זה על זה.‬
‫אני נהנה לעקוץ על זה את אימא שלי.‬ ‫אני נהנה לעקוץ אותה בכלל, ועל זה בפרט.‬
‫לפעמים אני בא הביתה כדי לעצבן אותה.‬
‫אני אומר לה, "את לא אוהבת את אבא.‬ ‫את אף פעם לא מסתכלת עליו.‬
‫"את יכולה לדבר איתי.‬ ‫אני הבן שלך. בואי נדבר."‬
‫זה מחרפן אותה.‬ ‫"מה יש לך? למה אתה מדבר ככה?"‬
‫הוא עומד שני מטר ממנה, ואני אומר,‬ ‫"היי! את לא אוהבת אותו?‬
‫"את יכולה לדבר איתי,‬ ‫גם אם אני ישן. בואי נדבר!"‬
‫בסוף נשבר לה והיא אמרה,‬ ‫"אתה לא מבין כלום, צוציק".‬
‫היא אמרה, "באהבה, פנאיוטיס,‬ ‫לא חשוב אם אתם מסתכלים זה לזה בעיניים,‬
‫"העיקר הוא ששניכם מסתכלים לאותו כיוון.‬
‫"לאותו כיוון."‬
‫זה ריגש אותי.‬
‫התרגשתי כשהיא אמרה את זה,‬ ‫אבל אני לא מפגין רגשות.‬
‫הגבתי בצורה מוזרה.‬
‫פשוט דחפתי את אימא שלי‬
‫ואמרתי, "את מדברת שטויות!"‬
‫צרחתי לה בפרצוף‬
‫בקול חנוק‬
‫של זקנה גזענית.‬
‫הקול של האישה שפותחת את התריסים שלה בלילה,‬
‫"יותר מדי ערבים!"‬
‫אתם מכירים את האישה הזאת, נכון?‬ ‫זה היה הקול שלי. זה יצא לי באופן טבעי.‬
‫והכי גרוע זה שהאישה הזאת צודקת.‬
‫אימא שלי! אימא שלי צודקת!‬
‫סליחה. אופס.‬
‫התבלבלתי כי אימא שלי היא האישה הזאת. אבל…‬
‫זו הייתה בדיחה! טוב!‬
‫לאחרונה הבנתי למה היא התכוונה‬ ‫כשהיא אמרה שהעיקר הוא להסתכל לאותו כיוון.‬
‫אכלתי ארוחת ערב אצל ההורים שלי.‬
‫אכלנו בדממה,‬
‫כי אנחנו לא יודעים לתקשר.‬
‫ו…‬
‫בכל קיץ ב-15 השנים האחרונות‬
‫אימא שלי שוכרת בית נופש עם אגם‬ ‫כדי שאבא שלי יוכל לדוג.‬
‫זאת אהבה? אין לי מושג.‬
‫באותה שנה היא נזכרה מאוחר,‬ ‫ולא נשאר שום בית עם אגם.‬
‫בשלב הזה עוד לא ידענו. אכלנו בדממה מוחלטת.‬
‫בתוך אימא שלי מתחוללת סערת רגשות.‬
‫היא בוהה באבא שלי, היא נושמת עמוק ו…‬
‫"טוב,‬
‫"אני מצטערת, לא מצאתי בית נופש עם אגם."‬
‫הוא אכל.‬
‫הוא אמר לה, "ו…?"‬
‫היא אמרה, "טוב,‬
‫"לא מצאתי בית עם אגם, אז לא תוכל לדוג."‬
‫הוא אמר לה, "ו…?"‬
‫היא אמרה, "טוב…‬
‫"מה יש לטמבל הזה?‬
‫"אתה הרי אוהב לדוג."‬
‫הוא אמר, "לא".‬
‫העפעף של אימא שלי התחיל לרעוד.‬
‫היא אמרה, "בטח שכן.‬
‫"אתה אוהב לדוג. אני שוכרת‬ ‫בית עם אגם כבר 15 שנה כדי שתוכל לדוג."‬
‫"אני דג כבר 15 שנה‬
‫"כי את שוכרת בית עם אגם כבר 15 שנה!‬
‫"מה עוד יש לעשות בפואטו-שאראנט?"‬
‫הוא התחיל לרעוד. הוא קם והלך למיטה.‬
‫הייתי באמצע האוכל. זה היה מביך.‬
‫אמרתי להם, "זה להסתכל באותו כיוון?‬
‫"אחד מכם פוזל.‬
‫"תיזהרו."‬
‫זה מה שראיתי בבית,‬ ‫אז ברור שאני לא יכול לנשק בחורה.‬
‫אני עובד על זה, אבל עוד לא.‬
‫חיכיתי מאחורי הדלת לדייט הרביעי.‬
‫אני מנשק אותה על הלחי ומזמין אותה לשבת.‬
‫היא יפהפייה.‬
‫אני מנסה להיראות נינוח.‬
‫לפי "שיטת שלוש הדקות" של השותף שלי,‬ ‫אני צריך לקטוע אותה.‬
‫אבל אני ביישן.‬
‫לרוב לא,‬ ‫אבל אני נלחץ כשאני עם מישהי שאני מחבב.‬
‫אז אני מעודד את עצמי.‬
‫"קדימה, אתה מסוגל.‬
‫"פשוט תקטע אותה. זה לא מסובך.‬
‫"אני אספור לאחור.‬
‫"מאה…"‬
‫אני מסתכל עליה ואומר…‬
‫"היי!"‬
‫קצת אינטנסיבי מדי!‬
‫היא קפצה והסתכלה עליי.‬
‫אני נשבע שזה נכון.‬
‫הייתי בפניקה. אמרתי, "היי!"‬
‫"מה קרה?"‬
‫אמרתי, "אני צריך לשירותים".‬
‫אלתרתי. הזזתי ככה את הידיים.‬
‫נעלתי את עצמי בשירותים.‬
‫חשבתי לעצמי במשך עשר שניות, "מה עשית?‬
‫"מה קרה עכשיו?"‬
‫האימה השתלטה עליי. חשבתי,‬
‫"היא תשמע שאני לא עושה כלום.‬ ‫היא לא תסמוך עליי!"‬
‫היה לי רעיון.‬ ‫רוקנתי את מחזיק מברשת השיניים,‬
‫מילאתי אותו במים ו…‬
‫שפכתי.‬
‫חשבתי, "לך לטיפול, פנאיוטיס.‬
‫"הגיע הזמן.‬
‫"אתה מזייף פיפי קטן‬ ‫בשביל בחורה שזה לא מעניין אותה‬
‫"כי אתה מפחד לנשק אותה. זה לא תקין."‬
‫אני חוזר לסלון. אני לחוץ.‬
‫היה לי פיפי,‬
‫כי מים שמטפטפים לתוך האסלה‬ ‫נשמעים בדיוק כמו פיפי.‬
‫אבל אני לא יכול להוריד את המים‬ ‫פעמיים ברצף. כזה, "לא…‬
‫"זה לא מה שאת חושבת.‬ ‫אני לא אוהב לעשות פיפי גדול.‬
‫"אני מעדיף לעשות‬ ‫שניים קטנים עם הפסקה באמצע.‬
‫"אני עושה את הפיפי הראשון,‬
‫"אני עוצר בכוונה,‬ ‫וכשמתחיל להציק לי, אני ממשיך.‬
‫"זה הפיפי השני.‬
‫"אל תשפטי אותי. זה שלי, זה הקטע שלי.‬
‫"הגן הפרטי שלי."‬
‫לא.‬
‫אני חוזר לסלון.‬
‫אני מזיע.‬
‫אני מסתכל עליה‬ ‫ופתאום כל המגננות שלי יורדות.‬
‫אני קוטע אותה ואומר, "סליחה,‬
‫"ייתכן שאנשק אותך‬ ‫מתישהו בשלוש הדקות הבאות. תמשיכי."‬
‫איזה תותח!‬
‫היא אמרה…‬
‫"אתה כזה מוזר!‬
‫"בסדר."‬
‫תוך שנייה יצא ממני איש המערות‬ ‫ואמרתי לעצמי בראש, "תצייצי!‬
‫"קדימה, פרגית שלי!"‬
‫תוך שנייה הפכתי לחרא קטן!‬
‫ראיתי בעיניים שלה שהיא רוצה שאנשק אותה.‬
‫לא פחדתי מדחייה. זה היה רגע קטן וחמוד.‬
‫שתי דקות עוברות. הלב שלי דופק.‬
‫שתי דקות ו-30 שניות. שתי דקות ו-40 שניות.‬
‫שתי דקות ו-50 שניות.‬
‫שלוש עשרה דקות.‬
‫היא הסתכלה עליי כזה, "לא אמרנו…?"‬
‫לא יכולתי לנשק אותה.‬
‫אני שומע אתכם!‬
‫אני לא מפחד!‬
‫אני לא מפחד להתנשק! אני מפחד להיפגע.‬
‫אני בטוח שכשאתה מנשק מישהי…‬
‫כלומר, נשיקה אמיתית.‬ ‫זה נדיר, אבל כשזה אמיתי יודעים.‬
‫יש לך פרפרים בבטן.‬
‫ברגע הזה אתה הכי פגיע.‬
‫כי בפעולה אחת,‬
‫סימבולית וטיפשית כמו…‬
‫אתה שופך את הרגשות ששמרת בבטן‬
‫במשך כל השבועות או החודשים שחשבת עליה.‬
‫אתה אוזר אומץ ומגיש לה אותם על מגש של כסף.‬
‫אתה מסתכל לה בעיניים.‬
‫אתה מחכה לרגע הנכון‬ ‫כדי להציע לה בהכנעה את מגש הרגשות שלך.‬
‫וזה נורא, כי היא יכולה לעשות,‬
‫"לא!"‬
‫ואתה כזה, "הכול טוב. בקטנה.‬
‫"קורה.‬
‫"ברור, את צוחקת?‬
‫"רק המעז מצליח.‬
‫"ברור, סילבי, את צוחקת?‬
‫"אכפת לך שאלך לישון? היום היה מתיש.‬
‫"להרים את זה? ברור.‬
‫"את צוחקת? אני לא מבולגן.‬
‫"לא, זה נשבר,‬ ‫אבל זה רק הביטחון העצמי שלי."‬
‫זה מבעית אותי.‬
‫זה מפחיד אותי נורא.‬
‫למדתי לאחרונה שכשמנשקים מישהו,‬
‫החיידקים ב…‬
‫זה לא ימצא חן בעיניכם.‬
‫החיידקים בפיו של האדם שנישקת‬ ‫נשארים בתוכך ארבע שנים אחרי הנשיקה.‬
‫האנשים שנישקו לוזרים עושים עכשיו, "מה?‬
‫"מה הבחור עם החולצה במכנסיים אמר?‬ ‫מה, סטיב ג'ובס?"‬
‫זו האמת.‬
‫תחפשו בגוגל כשתחזרו הביתה.‬ ‫הפה שלכם מלא באנשים מהעבר.‬
‫הפה שלכם הוא Airbnb.‬
‫אני בית נופש קטן.‬
‫אין הרבה מבקרים. בפואטו-שאראנט.‬
‫"שלום!‬
‫"ברוכים הבאים לבית הנופש 'פריחת הלבנדר'!‬
‫"איך הייתה הנסיעה?"‬
‫זה אני.‬
‫לא יכולתי לעשות את זה.‬
‫אין דבר מסרס יותר מנשיקה כושלת.‬
‫היא חוזרת הביתה, יש לה עבודה בבוקר.‬
‫אני מלווה אותה לדלת.‬ ‫היא עוצרת בפעם האחרונה.‬
‫נשיקה על הלחי. נורא.‬
‫היא אמרה, "טוב, נתראה בפעם הבאה".‬
‫אמרתי, "כן".‬
‫ואז טרקתי את הדלת.‬
‫זה נראה כאילו הפלקתי לה בישבן. לא.‬
‫אני פשוט גרוע בפנטומימה.‬
‫נשיקה? זה לא. אבל, "זוזי, פרינססה.‬
‫"עופי מפה או שאזרוק אותך החוצה.‬ ‫כן, סעי בזהירות." לא.‬
‫אני פשוט גרוע בפנטומימה.‬ ‫אני לא יודע איך לטרוק דלת.‬
‫אני נראה כמו פספרטו. אני לא יודע…‬
‫לא. לא.‬
‫אני טורק את הדלת, בסדר?‬
‫באותו רגע השותף שלי פותח את הדלת שלו.‬ ‫הוא אומר, "מה קרה?"‬
‫"אני יודע שהקשבת." "כן."‬
‫הוא כבר לא משקר.‬
‫הוא עובר משבר אמצע החיים.‬ ‫הוא אומר רק את האמת.‬
‫הוא אמר , "שמעתי אותה, היא צייצה.‬
‫"היא רצתה שתנשק אותה.‬ ‫הפחד היה רק בראש שלך."‬
‫זה חרפן אותי. אמרתי, "אתה לא אבא שלי!"‬
‫הוא העניש אותי ושלח אותי למיטה.‬
‫לא יכולתי לישון.‬
‫היו לי נדודי שינה. זה שיגע אותי.‬ ‫בעצם, נמאס לי מהמונח הזה.‬
‫נדודי שינה. זה שקר.‬
‫זה תירוץ שמסתיר את האמת.‬
‫"אתה נראה עייף, ברטרן!"‬
‫"כן, יש לי נדודי שינה. אני בסדר."‬
‫בואו נגיד את האמת.‬
‫בואו נלמד להגיד, "נכון.‬
‫"כרגע יש לי בעיות בחיים,‬ ‫אבל אני לא יכול לחשוב על זה במהלך היום.‬
‫"אז אני חושב על זה בלילה.‬
‫"ואני בוכה.‬
‫"ובגלל שאני שוכב במיטה,‬ ‫הדמעות זולגות לי לתוך האוזניים‬
‫"ואני מקשיב לעצב שלי.‬
‫"איך היה הסופ"ש שלך בסוון, אריק?"‬
‫כולנו נרוויח מזה.‬
‫זה כל מה שאני אומר.‬
‫זה הכעיס אותי.‬
‫אבא שלי תמיד אמר, "זה רק בראש שלך".‬
‫הלכתי אליו, והוא אמר, "אתה עצוב?‬
‫"זה רק בראש שלך.‬
‫"אין טעם לבכות. זה לא יעזור.‬
‫"תפרים?‬
‫"זה רק בראש שלך."‬
‫"יורד לי דם."‬
‫"זה רק בראש שלך."‬
‫"זה היה בראש שלי. עכשיו זה יוצא."‬
‫לאבא שלי יש תפיסה מיושנת של גבריות.‬
‫אבא שלי חושב שגבר צריך להיות חזק,‬
‫בטוח בעצמו, קצת מצחיק, קצת פלרטטן,‬
‫אבל לעולם לא פגיע.‬
‫אבא שלי מכחיש שני דברים בחיים.‬ ‫הוא מכחיש רגשות. מבחינתו הם לא קיימים.‬
‫ופסי האטה.‬
‫גם הם לא קיימים.‬
‫אנחנו עוברים מעל פס האטה במהירות 70 קמ"ש.‬
‫"זה היה פס האטה."‬
‫"איך הגעת לזה?"‬
‫אני צריך להתווכח איתו‬ ‫על זה שהמצח שלי נתקע בתקרה של האוטו.‬
‫זה מחרפן אותי. לא מזמן‬
‫היינו במסעדה, והוא הזמין קפה לדרך.‬
‫אני לא יודע למה.‬
‫בזמן האחרון הוא אוהב להגיד,‬ ‫"קפה לדרך. אין לי זמן".‬
‫יש לו זמן.‬
‫אני מכיר את הלו"ז שלו.‬
‫יש לו הרבה זמן לא מנוצל.‬
‫אנחנו במכונית. הוא עם הקפה שלו.‬
‫עלינו על פס האטה.‬
‫ואני רואה על הירך שלו‬
‫כתם קפה קטן.‬
‫אני מתחרפן. "זה היה פס האטה, לא?‬
‫"בסדר, סליחה. שאלה זריזה.‬
‫"למה יש לך כתם קפה על הירך?"‬
‫הוא ענה… זאת לא בדיחה.‬
‫אני פשוט מתאר רגע קטן בחיים.‬
‫הוא אמר לי…‬
‫"ככה אני שותה את הקפה שלי."‬
‫כבר לא אכפת לו.‬
‫זה מטורף, מבחינתו ככה גבר צריך להיות.‬
‫"אני צודק כי אמרתי שאני צודק!"‬
‫הוא חינך אותנו ככה מגיל צעיר!‬
‫הייתי בן שמונה.‬
‫יצאנו לחופשה בבית נופש.‬
‫אתם צוחקים על החיים שלי, אבל בסדר.‬
‫אבא שלי, האחים שלי ואני טיילנו ביער.‬
‫זה לא היה טיול כיפי וחינוכי‬
‫כמו הטיולים שאתם זוכרים מהילדות שלכם.‬
‫כזה, "ילדים! בואו!‬
‫"זה עץ מחט."‬
‫לא. מטופש ללחוש כדי לא להפחיד עץ.‬
‫פשוט הלכנו בטור בדממה במשך 45 דקות ביער.‬
‫שקשקנו מפחד!‬
‫היינו כמו בני ערובה‬
‫שנתנו להם להתאוורר לרגע.‬
‫"נחמדים פה ב-FARC,‬ ‫נותנים לנו חמש דקות התעמלות ביום.‬
‫"זה לא היה ככה בתקופה של אינגריד."‬
‫אחד האחים שלי בוכה.‬ ‫אבא שלי מתעצבן ואומר, "היי!‬
‫"תפסיק לבכות."‬
‫גישה פדגוגית עם אפס אחוזי הצלחה.‬
‫שום ילד אף פעם לא אמר,‬
‫"נכון!‬
‫"זה כל כך מטופש! לא חשבתי על זה!‬
‫"סגרנו את הברז!‬
‫"נעים להכיר. מי אתה?‬
‫"אתה אבא!"‬
‫לא.‬
‫אם ילד מדבר ככה, כדאי שתברחו.‬
‫הוא חצוף, הוא מריץ עליכם דאחקה.‬ ‫זה לא סימן טוב.‬
‫הוא ממשיך לבכות.‬
‫אבא שלי עצבני, הוא מתקרב אליו ואומר, "היי.‬
‫"זה רק בראש שלך.‬
‫"אל תיתן לאחרים לראות."‬
‫הוא משתתק, מסתכל עלינו ואומר,‬ ‫"אני אלמד אתכם משהו".‬
‫הוא מוריד מכנסיים.‬
‫תירגעו, זה ממש לא הכיוון.‬
‫בכל סיפורי הילדות שלי אבא שלי בתחתונים.‬
‫כל אחד ואבא שלו.‬
‫הוא זורק את המכנסיים שלו ואומר, "היי!‬
‫"תסתכלו עליי!"‬
‫הוא לא שיכור, אבל ככה הוא מדבר.‬
‫אנחנו רואים את אבא שלנו‬ ‫נכנס ליער בתחתונים.‬
‫הוא נראה כמו סמור.‬
‫הוא תמיד היה גבר שעיר מאוד. היו לנו חשדות.‬
‫אחרי 20 מטר הוא עוצר ואומר, "היי!‬
‫"יש פה תעלה עם סרפדים!"‬
‫הוא נכנס.‬
‫הוא מתחכך בתעלה.‬
‫זה מוזר.‬ ‫אנחנו רואים רק את החזה שלו. זה מפחיד.‬
‫הוא יוצא וניגש לאחי. "היי!‬
‫"אני בוכה?"‬
‫היינו כזה, "אז מתקשרים למועצה לשלום הילד?‬
‫"רק שיחה אחת.‬ ‫יפרידו בינינו, אבל נהיה מוגנים."‬
‫לא. פחדנו. אמרנו, "לא. אתה לא בוכה".‬
‫"אני לא בוכה, נכון?‬
‫"רואים? זה גבר אמיתי.‬
‫"לא בוכים גם אם כואב.‬
‫"אם תחצינו את הרגשות שלכם,‬
‫"העולם יטרוף אתכם.‬
‫"מובן?"‬
‫וכולנו‬
‫התחלנו לבכות בבת אחת.‬
‫הוא הפחיד אותנו,‬ ‫האיש הגדול, האדום והמתגרד הזה.‬
‫הוא אמר, "מה לא הבנתם?"‬
‫כמו גורדון רמזי ב"בעזרת השף".‬
‫אימא שלי באה לפגוש אותנו.‬ ‫היא רואה את הסצנה הזאת מרחוק.‬
‫בעלה בתחתונים,‬
‫בוכה ועצבני מול הילדים שלו, שגם הם בוכים.‬
‫אחי הוריד מכנסיים בלי סיבה.‬
‫בכל משפחה יש אחד מוזר.‬
‫הוא מוריד מכנסיים כשאף אחד לא מסתכל.‬
‫"אימא!‬
‫"אימא, תראי!"‬
‫זה היה אחי…‬
‫זה הייתי אני.‬
‫מצאתי את הייעוד שלי בגיל צעיר, טוב?‬
‫ההורים שלי רבו באותו יום.‬
‫הבנתי משהו חשוב בקשר לזוגיות.‬
‫בגדול, רוב הזוגות הם הפכים מנוגדים.‬
‫אני לא יודע למה.‬
‫ככה זה אצל ההורים שלי.‬ ‫אבא שלי מחביא את הרגשות שלו.‬
‫מדכא אותם. קובר אותם.‬
‫אימא שלי משתפת את הרגשות שלה בהגזמה.‬ ‫כזה, "הנה, קח.‬
‫"עשה בנשמתי כרצונך.‬
‫"אדוני, לפני שתלך, משוך את החוט הזה.‬ ‫זה חוט החיים שלי."‬
‫כמו דמות במחזמר.‬
‫היא חושפת הכול, תמיד.‬
‫מהר מדי, ולכולם.‬
‫זה מעורר באנשים אי נוחות.‬ ‫כמו נודיסט שנוחת עליך בהפתעה.‬
‫מכירים את זה?‬
‫אתה מגיע לחוף, כזה…‬
‫החוף ריק,‬
‫אבל הוא עומד מטר וחצי ממך.‬
‫הוא מציג את עצמו. "שלום. ז'אן-קלוד."‬
‫כן!‬
‫"כבר ראיתי לך את הזין,‬ ‫אז השם לא ממש קריטי.‬
‫"תלמד להציג את עצמך‬ ‫בסדר הנכון, ז'אן-קלוד. זה חשוב."‬
‫זה אותו הדבר.‬
‫ככה זה גם עם רגשות. זה יותר מדי בבת אחת.‬
‫הייתי בסיבוב הופעות לא מזמן‬ ‫ואכלתי ארוחת ערב עם המנהלים של האולם.‬
‫אחד מהם הגיע באיחור,‬
‫ושטף של מידע ורגשות פרץ ממנו.‬
‫הרגשתי לא בנוח. הוא נכנס,‬ ‫"שלום. נעים להכיר. אני גי.‬
‫"סליחה שאיחרתי.‬
‫"חתמתי על מסמכי הגירושין עם אשתי.‬
‫"גרושתי, ליתר דיוק.‬ ‫היי, חבר'ה, אני מנגן בקלרינט!"‬
‫כל הארוחה חשבתי,‬ ‫"שים תחתונים על הרגשות שלך, גי.‬
‫"רואים לך את הביצים של הרגשות.‬
‫"זה מוקדם מדי."‬
‫אימא שלי הייתה גלויה איתי מההתחלה.‬
‫היא יצרה אצלי משבר קיומי‬ ‫כשהייתי צעיר מאוד, בחטיבת הביניים.‬
‫היינו באוטו, רק שנינו, בדרך לקונסרבטוריון.‬
‫באתי לשבת מאחור, כרגיל.‬
‫היא חוסמת את הדלת ואומרת, "יודע מה?"‬
‫"שב מקדימה."‬
‫פעם ראשונה בחיים שלי!‬
‫זוכרים כמה זה היה משמעותי?‬
‫אמרתי,‬
‫"את בטוחה?"‬
‫היא אמרה,‬
‫"כן, אני בטוחה".‬
‫"אז למה אנחנו לוחשים?"‬
‫אני נכנס לאוטו, כולי מתרגש.‬
‫כזה, "קבלו אותי!" הייתי מאושר.‬
‫ישר חשבתי, "עכשיו תתחיל לשלם מיסים".‬
‫גדלתי עם פחד מרשות המיסים.‬
‫אבא שלי קרא את דוחות המס שלו מולנו ואמר,‬
‫"תיהנו כל עוד אתם ילדים.‬ ‫ביום מן הימים הם יגיעו גם אליכם".‬
‫הוא זרק את המשפט המסתורי הזה והלך לישון.‬
‫כמעט כל ערב‬ ‫אני ואחי היינו כזה, "המיסים מגיעים?‬
‫"אני לא יודע איך זה עובד. אני לא מבין."‬
‫אני באוטו עם אימא שלי.‬ ‫אנחנו נוסעים. קצת חם.‬
‫ואני מאושר,‬ ‫כי עכשיו אני אזכה לפתוח את החלון הקדמי.‬
‫החלון האחורי הוא ללוזרים.‬
‫מאחור עושים כזה…‬
‫"אין לי כסף לחלונות חשמליים.‬
‫"אני עושה את זה ידנית."‬
‫מסכנים.‬
‫זוכרים שגיליתם את…‬
‫תוך שנייה אתה תופס תחת על אחרים.‬
‫מקניט את מי שיושב מאחור.‬ ‫"אם קר לך, אני אסגור את החלון, קרול."‬
‫אני גרוע בפנטומימה. סליחה.‬
‫אני נראה כאילו אני תוקע לפרה אצבע בעין.‬
‫אנחנו לא יודעים אם היא נהנית מזה.‬ ‫זה לא ברור.‬
‫"לא, תפסיק!"‬
‫או, "ואו!‬
‫"עוד! עכשיו בעין השנייה! כן!"‬
‫אני יכול להמשיך ככה עוד חמש דקות,‬ ‫אבל אני מבין שרק אני איהנה מזה.‬
‫רציתי שתחוו דעה. זה חשוב.‬
‫אין עוד… לא!‬
‫זה…‬
‫קצת לא לעניין שאתם מוחאים כפיים‬ ‫לרעשים מצחיקים ולא לבדיחות,‬
‫אבל אני זורם איתכם. אנחנו באותו ראש.‬
‫באמת, תתקעו לפרה אצבע בעין… סליחה.‬
‫אני אפסיק. אני בטוח שהיא לא תגיב.‬
‫אני מוכן להתערב על זה. אני בטוח.‬
‫לכו לאחו ותנסו.‬
‫היא תהיה כזה…‬
‫"לעזאזל, אני לא רואה כלום בצד ימין. מה…‬
‫"לעזאזל!‬
‫"אני נשבעת שהיה שם עץ!‬ ‫אני לא רואה אותו, זה מוזר!‬
‫"ואו!‬
‫"העץ חזר! הכול בסדר!"‬
‫טוב, בואו נתמקד. התפזרתם לי.‬
‫אני פותח את החלון.‬
‫אני באוטו עם אימא שלי.‬
‫אני פותח את החלון.‬
‫אני מרגיש את רוח הקיץ החמה מלטפת את ראשי.‬
‫עולה לי רעיון. משהו טיפשי.‬
‫אתם תדעו על מה אני מדבר.‬ ‫הפתיחה של סרטים אמריקאים.‬
‫כביש נטוש. שני חתיכים בקאדילק.‬ ‫מעילי עור, משקפי טייסים.‬
‫מוזיקת רוק חזקה מתנגנת ברקע.‬
‫הם פותחים חלון ומוציאים את הזרוע,‬
‫"חופש!"‬
‫אני מת לעשות את זה.‬
‫פתחתי את החלון רק טיפה,‬ ‫כי אימא שלי לא מרשה יותר.‬
‫אז בדיסקרטיות‬
‫הוצאתי שלוש אצבעות ככה,‬
‫כמו תמנון שמנסה לברוח ממסעדה יפנית,‬
‫ואני מסתכל על אימא שלי…‬
‫"חופש!‬
‫"אבל לא יותר מדי!"‬
‫אימא שלי פותחת את החלון מהצד שלה,‬ ‫ואני נשאב החוצה.‬
‫אני חושב שהיא רוצה שאקפוץ.‬
‫הזרוע שלי לגמרי בחוץ.‬
‫ויש לי רעיון!‬ ‫אני אומר לעצמי, "אני אעשה את זה".‬
‫אני לא שם ז… אני שם את היד על הגג.‬
‫ואני אומר לעצמי, "ואו. תירגע, גבר.‬
‫"המיסים יבואו לדפוק אותך. תיזהר."‬
‫אימא שלי שמה מוזיקה.‬
‫היא שמה את "היי ג'וד" של הביטלס.‬
‫אחד השירים הכי טובים בעולם.‬ ‫אחד הרגעים הטובים בחיים שלי.‬
‫אני מתבגר, הקיץ מתחיל, הכול אפשרי.‬
‫אני מקדימה עם אימא שלי,‬ ‫שנינו מסתכלים לאותו כיוון.‬
‫אנחנו נהנים.‬
‫השמש זורחת, הכול טוב.‬
‫היא מנמיכה את הווליום ואומרת, "יודע מה?‬
‫"אני רוצה שתשמיע את השיר הזה בלוויה שלי."‬
‫היה לי משבר קיומי קטן.‬
‫"בעצם, אני לא אוהב לשבת מקדימה.‬
‫"הגברת מדברת איתי. אני לא אוהב את זה."‬
‫היא רואה שקשה לי ומנמיכה שוב את הווליום.‬
‫"היי, תירגע.‬
‫"הכול בסדר.‬
‫"לא רק אימא תמות.‬ ‫כולנו נמות. ככה זה בחיים."‬
‫אימא שלי תמיד אומרת משפט אחד יותר מדי.‬
‫היא על שפת צוק, היא צריכה לעצור.‬
‫היא לא מבינה שכולם מרגישים לא בנוח,‬ ‫כי החיישנים החברתיים שלה לא פועלים.‬
‫אז היא חופרת לעצמה בור עמוק יותר‬ ‫עם עוד משפטים.‬
‫היא אומרת לי את זה, ואני רואה שהוקל לה.‬
‫ואז הבנתי למה לאימא שלי אין בעיות נפשיות.‬
‫היא מעבירה אותן אלינו.‬
‫זה חכם מאוד. בשביל זה יש ילדים.‬
‫החיים הם מרוץ שליחים מדור לדור.‬
‫אתה מתעייף בשלב מסוים.‬ ‫"קח, ילד. זה בשבילך!"‬
‫"מה זה?"‬
‫"טראומה!"‬
‫ככה זה, לדעתי.‬
‫עד היום יש לי סיוט שחוזר על עצמו.‬
‫אימא שלי זורקת אותי למדרכה‬ ‫ונוסעת עם שיר של הביטלס ברקע.‬
‫ואני חושב, "כולנו נמות".‬
‫המורה שלי לאקורדיון בא לאסוף אותי.‬ ‫השיעור תכף מתחיל.‬
‫למדתי אקורדיון שש שנים.‬
‫כן, זו התגובה המתבקשת.‬ ‫אתם תוקעים בי מבט עקום,‬
‫"נשמע שהייתה לך ילדות נהדרת!"‬
‫בהתחלה רציתי לנגן בגיטרה.‬
‫כמו כל הנערים, כדי לעשות סקס.‬
‫זו המטרה של גיטרה.‬
‫גיטרה היא סאבטקסט.‬
‫היא מספרת סיפור.‬
‫גיטרה היא חפץ פאלי.‬
‫אתה מנגן בה על החוף‬ ‫בזמן שאתה מסתכל למישהי בעיניים.‬
‫היא מספרת סיפור.‬
‫אבל זה…‬
‫זה סאבטקסט אחר לגמרי, תאמינו לי.‬
‫זה אומר, "אני יודע לבשל נזיד".‬
‫מסר אחר לגמרי.‬
‫שש שנים של אקורדיון כדי לשמח את אבא שלי.‬
‫כשהיינו ילדים,‬ ‫אבא שלי לא רצה שנעשה דברים של ילדים.‬
‫האושר שלנו לא היה בראש סדר העדיפויות שלו.‬
‫הוא רצה שנהיה מאושרים בהמשך.‬ ‫הוא רצה שנקדיש את הילדות שלנו‬
‫לעבודה על האושר העתידי שלנו בבגרות.‬
‫חשבתי, "אני אראה לו שאני מבוגר.‬
‫"אני אבחר בכלי נגינה של מבוגרים."‬
‫ל'אקורדוניסטו.‬
‫ככה אומרים המקצוענים.‬
‫רעיון דבילי.‬ ‫אי פעם ראיתם מבוגר מנגן באקורדיון?‬
‫מבוגר שלא היה חסר בית?‬
‫כשהייתי צעיר, העברתי מאות שעות‬
‫עם גוש מתכת במשקל 9.5 קילו‬ ‫שמעך לי את הירכיים‬
‫וניגנתי מוזיקה פוסט-מלחמתית.‬
‫כאילו המלחמה בדיוק נגמרה,‬ ‫ושלחו אותך לבדר את כולם עם האקורדיון.‬
‫כל השירים כזה,‬
‫"לוחמי אביניון קטועי הגפיים‬
‫"שחזרו מהחזית"‬
‫כלי נגינה שהכול בו נורא.‬
‫באר ללא תחתית של מלנכוליה עד המוות.‬
‫הכי גרוע היה לצאת מבית הספר עם חברים,‬
‫ללכת יחד לקונסרבטוריון,‬
‫כי כולנו היינו לבנים.‬
‫הם הולכים לשיעור גיטרה,‬
‫מרוצים מעצמם, "אנחנו הולכים לנשק בנות!"‬
‫ואני כזה, "נתראה אחר כך!"‬
‫ממשיך ללכת במסדרון לבד, עצוב,‬
‫עד לחדר של המורה לאקורדיון,‬ ‫באווירה כזאת של…‬
‫"תיזהר מהגרמנים.‬
‫"תלמד להגן על שטרסבורג, ילד."‬
‫זה היה קשה.‬
‫הפסקתי לנגנן באקורדיון‬ ‫ברגע מפתח בחיים שלי.‬
‫זה עוד רגע ש…‬
‫קצת קשה לי לדבר על זה,‬ ‫אבל הייתי מאוהב מאוד בבחורה.‬
‫בחטיבת הביניים. הייתה מסיבה גדולה,‬ ‫והייתי ממש מאוהב בבחורה הזאת.‬
‫נינון.‬
‫תומא, החבר הכי טוב שלי, היה במסיבה.‬ ‫הוא ידע שאני אוהב את נינון.‬
‫סיפרתי לו, כי סמכתי עליו.‬
‫אתם כבר מבינים לאן הסיפור הזה הולך?‬ ‫נלך לשם יחד.‬
‫אנחנו במסיבה, ותומא שולף פתאום גיטרה.‬
‫בלי שום התראה!‬
‫הוא עומד בפינה ומזייף כמה אקורדים.‬
‫נינון ניגשת אליו.‬ ‫הזונה הזאת שמה לו יד על הגב!‬
‫סליחה! אני מתנצל.‬
‫אמרתי סליחה לפני שהגבתם. זה לא נחשב.‬
‫היא אמרה לו,‬
‫"אתה כזה מגניב, תומא. אתה מנגן בגיטרה".‬
‫היא הביאה לו ביד במסיבה הזאת.‬
‫זו צרפת, גבירותיי ורבותיי.‬
‫מספיק שתנגן אקורד מי מז'ור,‬ ‫ומישהי תביא לך ביד.‬
‫אתם קולטים שאמרתי לו שאני אוהב אותה?‬ ‫והוא בכל זאת…‬
‫מתברר שזה לגיטימי בעיניכם. השתגעתם?‬
‫באיזה צד אתם?‬
‫אמרתי לו. הוא ידע!‬
‫הוא בגד בי.‬ ‫זו בגידה ברמה של טרגדיה יוונית.‬
‫זה סכין בגב במערכה השלישית.‬
‫בפנטומימה זה נראה אותו דבר. דוחה.‬
‫כשאתה ילד,‬ ‫זה שובר לך את הלב. זה נשאר איתך.‬
‫כעסתי כל כך.‬
‫בפעם הראשונה בחיי רציתי לרצוח מישהו.‬ ‫רציתי לחנוק את תומא במו ידיי.‬
‫ויכולתי. היו לי זרועות חזקות,‬ ‫הרמתי 9.5 קילו כל שבוע.‬
‫זה היה כ"כ לא הוגן.‬
‫חשבתי, "אני לא יכול‬ ‫להביא את האקורדיון שלי למסיבה".‬
‫מסיבה בקומה שישית, בלי מעלית.‬
‫זה כלי נגינה לקומת קרקע.‬ ‫או לרכבת התחתית. או לשוחות.‬
‫כוח הכבידה מושך אותו‬ ‫כמה שיותר קרוב לגיהינום.‬
‫זה כלי הנגינה של השטן,‬
‫כמו שהמקצוענים אומרים.‬
‫וגם אם הייתי מצליח להעלות אותו,‬
‫אי אפשר לנגן באקורדיון במסיבת בי"ס.‬
‫יש לכם ספקות, אבל תחשבו‬ ‫על כל המסיבות שהלכתם אליהן בחטיבה.‬
‫תנסו לדמיין‬
‫את הילד שאין לו הרבה חברים,‬ ‫הילד שממצמץ הרבה.‬
‫אוכל קרקרים כל הלילה.‬
‫פתאום הוא תופס ביטחון.‬ ‫הוא לוקח את המיקרופון.‬
‫"כולם להתאסף סביבי! לא לפחד!‬
‫"נינון, זה בשבילך!"‬
‫הוא פותח את הארגז. יש ארגז!‬
‫מוציא דבר עצום ששום ילד בחיים לא ראה.‬
‫זה נראה כמו פיאט 500.‬
‫הוא לובש שלייקס! המילה "שלייקס"!‬
‫עם קליפס קטן בגב‬ ‫כדי לחבר את השלייקס למכנסיים,‬
‫אחרת האקורדיון ייפול לך על הרגליים,‬ ‫ותהיה נכה לכל החיים.‬
‫אופס, ילדון!‬
‫אני נשבע. בשיעור האקורדיון הראשון שלי‬ ‫המורה אמר, "אל תשכח את הקליפס, אחרת…‬
‫"רואה את ז'אן לואי?" "היי!"‬
‫"טוב…"‬
‫לילד יש עקמת, כל הגב שלו זיג-זג,‬
‫והוא צועק, "נינון!"‬
‫"לוחמי אביניון קטועי הגפיים"‬
‫זה הסוף שלו.‬
‫הסוף!‬
‫שום יד לא תיגע באיבר המין שלו הלילה.‬
‫אף אחד בחיים לא אמר,‬
‫"האקורדיוניסט הזה שווה זיון".‬
‫בחיים לא.‬
‫פרשתי מהנגינה.‬ ‫התחלתי לעשות דברים שנהניתי מהם.‬
‫כשהרשו לי לנסוע לפריז,‬
‫הייתי מחכה מחוץ למועדוני קומדיה‬ ‫אחרי ההופעות כדי לדבר עם הקומיקאים.‬
‫כי אני אוהב הומור.‬
‫משפט מטופש. סליחה, תשכחו שאמרתי את זה.‬
‫שמעתי את עצמי, כזה…‬
‫"אני אוהב הומור, כן.‬ ‫וגם לנשום! אני אוהב את שני הדברים האלה.‬
‫"אלה צרכים קמאיים.‬ ‫כן, אני מכיר גם מילים מסובכות."‬
‫רציתי לדעת איך זה עובד.‬
‫קומיקאי אחד הכיר לי מלהקת.‬
‫פישלתי בהמון אודישנים,‬
‫עד שבגיל 16.5 עברתי אודישן ל"פטי ז'ורנל".‬
‫נכנסתי לתעשייה בגיל 17.‬ ‫זה גיל צעיר מדי לטלוויזיה.‬
‫בערב של התוכנית הראשונה שלי‬ ‫יש מסיבה עם הצוות, סלבס, מפורסמים.‬
‫ואמרתי לעצמי בראש,‬
‫"אני חייב לחזור הביתה עכשיו‬ ‫ולספר הכול להורים שלי".‬
‫לקחתי מונית, כי היה לי כסף.‬
‫כי טלוויזיה.‬
‫כי יהודים.‬
‫ו… לא, אני צוחק!‬
‫המופע קיבל תפנית מפתיעה!‬
‫"התעשייה מלאה בהם!"‬
‫אני צוחק.‬
‫אני חוזר הביתה במונית.‬
‫אני זוכר שטרקתי את דלת המכונית.‬
‫אני משתהה קצת ומסתכל על המונית פונה שמאלה.‬
‫לא רציתי עדים.‬
‫אני מסתובב. הבית נראה ענק.‬
‫יש שביל חצץ בחזית הבית.‬
‫אני עדיין זוכר את הרעש.‬ ‫הוא היה חזק מהרגיל.‬
‫הכול היה מעיק ומוזר.‬
‫אני מצלצל בפעמון.‬ ‫אני לחוץ, אני לא בטוח למה.‬
‫אימא שלי פותחת את הדלת בחלוק.‬ ‫היא מחבקת אותי חזק.‬
‫זה בחיים לא קרה לי. חזק כל כך!‬
‫היא לוחשת לי באוזן, כמו סוד,‬ ‫"אני כל כך גאה בך, ילד שלי".‬
‫הלכתי אחורה.‬
‫ואמרתי,‬
‫"טוב ויפה".‬
‫מתברר שהצטרפתי לאצולה. "טוב ויפה, אימא.‬
‫"את יכולה לחזור לאורוות עכשיו."‬
‫הפכתי לאדם אחר!‬
‫רצתי לסלון.‬
‫אבא שלי ישב מול הטלוויזיה הכבויה.‬
‫בתחתונים.‬
‫הוא אמר, "שב".‬
‫התיישבתי.‬ ‫הרגשתי כאילו המורה הזמין אותי לשיחה.‬
‫הוא אמר, "אני…‬
‫"צפיתי בז'ורנל פטי.‬
‫"ואני…‬
‫"אני חושב ש…‬
‫"יש לך מבט ריקני.‬ ‫אתה נראה כמו אידיוט. חבל."‬
‫הוא אמר את זה. השתררה דממה.‬
‫הוא טפח על הירך שלו.‬
‫הוא קם בכבדות.‬
‫הוא אמר, "לילה טוב, כולם".‬
‫רק אני הייתי שם.‬
‫אבל הוא אמר את זה מוזר,‬
‫בקול של גבר שמתכנן‬ ‫לרצוח את המשפחה שלו בלילה.‬
‫"לילה טוב, כולם.‬
‫"שינה ערבה."‬
‫והוא הלך לישון במחילת הסמור המחורבנת שלו.‬
‫חשבתי, "אני עוד ארצח אותך בסוף!"‬
‫לא ציפיתי ל"אני אוהב אותך"‬ ‫או "אני גאה בך",‬
‫כי אני יודע שהוא לא מסוגל לזה.‬
‫אני לא מאשים אותו,‬ ‫כי גם לו מעולם לא אמרו את זה.‬
‫אני יודע שאבא שלי אוהב אותנו בכל ליבו.‬
‫הוא יהרוג למעננו.‬
‫הוא כבר עשה את זה פעמיים.‬
‫אבל יש חומה שמפרידה בינו ובין העולם‬ ‫בכל מה שקשור לרגשות.‬
‫זה מפחיד אותי. אני מפחד שזה יקרה לי.‬
‫למשל, כשאני עם בחורה שאני אוהב‬ ‫ואני רוצה לנשק אותה.‬
‫כי ההתנהגות שלך כהורה מחלחלת לילדים שלך,‬
‫וזה מוביל לשושלת‬ ‫של ילדים שלא יודעים להביע רגשות.‬
‫"שלום."‬
‫זה מוביל לארוחות משפחתיות שקטות מאוד.‬
‫אנחנו אוהבים זה את זה,‬ ‫אבל לא אומרים את זה.‬
‫הלב שלנו דופק, אנחנו צורחים מבפנים.‬
‫הילד כזה, "אני יודע שאתה אוהב אותי!‬
‫"אבל אשמח לשמוע את זה פעם אחת,‬ ‫כי זה ייתן לי ביטחון ל-25 שנה!"‬
‫האבא כזה, "פאק, אני אוהב אותך, בן!‬ ‫אני יכול לטרוף אותך.‬
‫"אני אוכל אותך!‬ ‫לא יישאר כלום מלבד עצמות! אני אזלול אותך!‬
‫"אני לא יכול להגיד לך את זה,‬ ‫כי אהבה היא רגש, ורגשות יש רק בפות."‬
‫האימא כזה, "אל תדאגו,‬ ‫בפות שלי יש מספיק אהבה לכולם!‬
‫"ומצאתי בית נופש עם אגם!‬
‫"סוף סוף!"‬
‫זה מצער.‬
‫כולנו עושים דברים מטופשים. גם אני.‬
‫אנחנו מחביאים את האהבה שלנו במשפטים קטנים,‬ ‫בפעולות יומיומיות קטנות.‬
‫אנחנו מטילים על האדם שאנחנו אוהבים‬ ‫את האחריות להבין שזו אהבה.‬
‫זה מסובך.‬
‫קוראים לזה סוס טרויאני.‬ ‫זו אסטרטגיית מלחמה.‬
‫מוזר לשאול את זה,‬ ‫לשאול את עצמי איפה אני מחביא את האהבה שלי.‬
‫לפני כמה חודשים הבנתי‬ ‫שאני מחביא את האהבה שלי בבדיחות מרושעות.‬
‫כשאני אוהב מישהו, אני רוצה להרוס אותו.‬
‫זה לא בריא.‬ ‫הבנתי את זה כי השותף שלי לדירה,‬
‫החבר הכי טוב שלי,‬ ‫האיש שהזכרתי בתחילת המופע,‬
‫חלה בסרטן.‬
‫כששמענו על זה, בלי לחשוב בכלל,‬ ‫ארגנו לו מסיבת הפתעה.‬
‫כדי לאחל לו…‬
‫היינו צריכים לחשוב על זה!‬
‫"סרטן שמח, חבר!"‬
‫התחבאנו בדירה,‬ ‫הסתתרנו מאחורי הספה וחיכינו שהוא ייכנס.‬
‫איך שהוא הכניס את המפתח למנעול,‬
‫הסתכלנו זה על זה,‬ ‫"אולי זה לא היה רעיון טוב,‬
‫"לעשות מסיבת הפתעה לסרטן כרגע."‬
‫לא ייאמן, נכון?‬
‫לבני אדם יש נטייה‬
‫להבין שהרעיון שלהם היה מטומטם מההתחלה‬
‫רק ברגע האמת.‬
‫שנייה לפני שזה קורה,‬ ‫אתה קולט מה מונח על הכף.‬
‫אתה כזה, "רגע!‬
‫"מותק, בטוח שזה זמן טוב להביא ילדים?"‬
‫הרופא כזה,‬
‫"תחתוך את חבל הטבור. מה עובר עליו?"‬
‫ככה אנחנו עובדים.‬ ‫אנחנו חושבים רק לאחר מעשה.‬
‫עברו 15-10 שניות מאז שהוא נכנס,‬ ‫ואנחנו עדיין…‬
‫אנחנו פורצים לדירה שלו, בעצם.‬
‫אחד מהחברים שלי אמיץ מאוד, והוא עשה,‬
‫"פאק, מה…‬
‫"היי!"‬
‫הוא עשה, "מה לכל…"‬
‫חשבנו שהתקף לב הוא מתנה יפה.‬
‫זה מוות נקי יותר.‬
‫היי, הוא החלים. תירגעו, הוא בריא.‬
‫הוא הרשה לי להתבדח.‬
‫הוא אמר, "אני מרשה לך‬ ‫לצחוק עליי ועל הסרטן שלי במופע שלך".‬
‫הוא אמר את זה ממש לפני שהוא מת.‬
‫זו הייתה הבדיחה הראשונה שהוא אישר.‬
‫נחזור למסיבה.‬ ‫שיחקנו כדורגל, כי הוא אוהב את זה.‬
‫הוא היה השוער. כי היה לו סרטן.‬
‫קשה מאוד לדעת איך להגיב‬ ‫כשאדם אהוב מספר לך דבר כזה.‬
‫אני הראשון שהוא סיפר לו.‬
‫הוא אמר, "יש לי סרטן".‬
‫אמרתי, "תשתה מים!"‬
‫אני לא יודע‬ ‫למה זה נפלט לי מהפה, אבל זה קרה.‬
‫הוא היה השוער, בסדר?‬
‫הוא שוער גרוע.‬
‫הכדור עובר ממש לידו.‬
‫החסימה הכי קלה בעולם, אבל הוא שוער גרוע.‬
‫הכדור נכנס לשער.‬
‫החברים שלי התעצבנו נורא,‬ ‫אבל הם לא יכלו להראות את זה.‬
‫כי יש לו סרטן.‬
‫אין דבר יותר מהנה‬ ‫מלראות גברים בולעים את הכעס שלהם.‬
‫כולם עשו כזה, "לא נורא!‬
‫"תתרכז. תסתכל מסביבך. בסדר!‬
‫"לא קרה כלום. אנחנו נהנים!‬
‫"אתה נהנה? אני נהנה!‬ ‫אנחנו נהנים! איזה ערב כיפי!‬
‫"חיים רק פעם אחת, נכון?"‬
‫כעסתי כל כך.‬
‫ואז הבנתי שאני מתבדח‬ ‫על חשבון האנשים שאני אוהב.‬
‫ניגשתי אליו ואמרתי, "חטפת סרטן, נכון?"‬
‫"אז תחטוף גם את הכדור."‬
‫ככה אומרים באיטלקית "בדיחה טובה".‬
‫הוא נקרע מצחוק…‬ ‫אני תמיד שותה בזמן הלא נכון.‬
‫רוב הקומיקאים‬ ‫מחכים למחיאות כפיים ואז שותים.‬
‫אני אהיה רופא גרוע.‬
‫כזה, "יש לך…‬
‫"איידס. בסדר."‬
‫זה היה טוב.‬
‫הוא נקרע מצחוק.‬
‫הוא יודע איפה אני מחביא את האהבה שלי.‬
‫הוא ראה שאני עושה את זה מאהבה.‬ ‫כזה, "הבדיחה הכי טובה שלך!"‬
‫נעלבתי.‬
‫לא, שמחתי מאוד.‬ ‫הייתי כזה, "הבדיחה הכי טובה שלי!"‬
‫הסתכלתי על כל החברים שלי‬
‫ואמרתי משהו שעד היום אני לא מבין.‬
‫"שמעתם איך הסתלבטתי על הטומטום הזה?"‬
‫מה זה אומר בכלל?‬
‫זה יצא ממני בטבעיות, כאילו גדלתי בכפר.‬
‫החברים שלי‬ ‫עשו את ההפך מהשופטים ב"The Voice".‬
‫כולם הסתובבו לאחור.‬
‫כולם הרגישו לא בנוח.‬
‫גם אני, האמת, כי באותו רגע הבנתי‬
‫שלא סיפרתי את הבדיחה הזאת כדי להצחיק אותו,‬ ‫אלא כדי להצחיק את עצמי.‬
‫כי הייתי עצוב.‬
‫החבר שלי חולה,‬
‫וכשאני מרגיש שאני עומד לבכות,‬ ‫אני מסתלבט על אנשים.‬
‫המבוכה שלהם משפרת לי את ההרגשה.‬
‫חשבתי, "אתה צריך ללכת לטיפול".‬
‫הלכתי לפסיכולוגית.‬
‫סיפרתי לה על המסיבה. היא אמרה…‬
‫"אז בעצם,‬
‫"כשאתה מרגיש פגיע,‬
‫"אתה לא נחשף בפני אחרים‬
‫"בגלל הפחד שלך מדחייה,‬
‫"ומעדיף להפוך אותם לפגיעים יותר ממך."‬
‫"אני מניאק."‬
‫היא אמרה, "לא. לא בדיוק.‬
‫"זה לא המונח הרפואי.‬
‫"מדויק יותר לומר ש…"‬
‫"אני מניאק."‬
‫היא אמרה, "כן!‬
‫"אז כמו שאמרתי, זה 72 אירו."‬
‫האישה הזאת מדהימה.‬ ‫אני לא יודע איך לאכול אותה.‬
‫נדמה לך שהיא עדינה,‬ ‫ופתאום היא מתהפכת עליך.‬
‫שלחתי אליה את השותף שלי לדירה‬ ‫בגלל משבר אמצע החיים שלו.‬
‫הוא לא היה יכול לדבר על זה.‬
‫הוא נפגש איתה כל כך הרבה פעמים.‬
‫ואז היא אמרה לו משהו מטורף לגמרי.‬ ‫כשהוא חזר הביתה וסיפר לי, הייתי בהלם.‬
‫היא אמרה לו,‬
‫"טוב, זו תהיה פגישת העבודה הראשונה שלנו.‬
‫"סוף סוף סיימתי לאבחן אותך.‬
‫"אז ככה, אתה…‬
‫"אתה סובל ממשבר אמצע החיים."‬
‫הוא אמר, "כן.‬
‫"בגלל זה באתי אלייך, כי…‬
‫"היו רמזים.‬
‫"אני בן 40.‬
‫"אני עובר משבר.‬
‫"זה לא מסובך. אני אחבר את הרמזים‬
‫"ואשמור על 72 האירו שלי."‬
‫היא אמרה," לא.‬
‫"אתה לא שומר כלום.‬
‫"'משבר אמצע החיים' זה מונח חסר משמעות.‬
‫"בוא נגיד‬ ‫שכולנו נולדים עם קונכייה קטנה על הגב.‬
‫"כמו חילזון.‬
‫"תישאר איתי.‬
‫"אנחנו מתקדמים בחיים.‬
‫"כשאנחנו מוצאים חוויה מעצבת…‬
‫"לתוך הקונכייה!‬
‫"אותך זה לא עניין. חשבת שאתה יודע מי אתה.‬
‫"אז קפצת ראש לתוך החיים.‬
‫"גיל 15, 18, 22, 26, 30…‬
‫"אתה חושב שהקונכייה מתמלאת,‬
‫"אבל אני יודעת. זו העבודה שלי.‬
‫"טוק-טוק, הקונכייה ריקה.‬
‫"אז אתה ממשיך להתקדם.‬
‫"גיל 33, 36, 40.‬
‫"בגיל 40 אתה עוצר. אתה עושה חשבון נפש.‬
‫"אתה בודק מה אספת לאורך הדרך, ואז…‬
‫"הקונכייה שלי ריקה!‬
‫"קונכייה… קונכייה…‬
‫"מה אנחנו עושים כשאנחנו מאבדים משהו?‬
‫"מה כולנו עושים?‬
‫"שלום, משטרת הקונכיות?‬
‫"אני יודע, זה טיפשי,‬ ‫אבל זה משבר אמצע החיים.‬
‫"זה מקרה חירום.‬
‫"אבל אין תשובה.‬
‫"כי כבר מאוחר מדי.‬
‫"אתה חשופית."‬
‫הוא יצא לגמרי משיווי משקל.‬
‫הוא צלע בחזרה הביתה.‬
‫אני ישבתי לי על הספה.‬
‫הוא קפץ עליי, "אתה חייב לחיות!"‬
‫אמרתי,‬ ‫"זו הייתה התוכנית לפני שזינקת עליי".‬
‫הוא אמר , "אתה צריך ללמוד לאסוף… כי…‬
‫"כי טוק-טוק, קונכייה."‬
‫"בסדר.‬
‫"אני צריך עוד פרטים. אני לא לגמרי מבין."‬
‫"שלום, משטרת הקונכיות?"‬
‫"בסדר. ואו.‬
‫"עכשיו יש לי את כל הפרטים.‬ ‫אתה מפחיד אותי, שתדע."‬
‫זה היה כל כך מצחיק.‬ ‫הוקל לי כשדיברתי על זה.‬
‫הייתי בשנות ה-20 לחיי וחשבתי,‬
‫"מתי זה מתחיל?"‬
‫מכירים את המחשבה הזאת?‬ ‫"מתי אני אהפוך לאדם מגובש רשמית?"‬
‫תמיד הרגשתי שאני מפגר מאחור,‬ ‫שלכולם זה בא בקלות, ורק לי לא.‬
‫זה הטריף אותי. ולראות את השותף שלי‬ ‫שואל את עצמו את אותן שאלות,‬
‫כמו שאבא שלי בטח שאל את עצמו בגיל 70,‬ ‫הרגיע אותי. זה הקל עליי.‬
‫כל החיים נהיה כמעט מגובשים.‬
‫נשתדל להסתדר. ההשתתפות היא העיקר.‬
‫נישאר טיוטה עד הסוף. זה הרגיע אותי.‬
‫אני רואה שאתכם פחות.‬
‫כשהיינו ילדים, ידענו מי אנחנו.‬ ‫היינו עצמנו לחלוטין.‬
‫מה משתבש כשמתבגרים?‬
‫אני לא יודע. למה כל השאלות האלה?‬
‫האם אנחנו באמת מתבגרים?‬ ‫זה נתון לוויכוח. לדעתי לא.‬
‫לדעתי כל מבוגר‬
‫גדל סביב הילד שהוא היה פעם, כדי להגן עליו.‬
‫ובסופו של דבר הוא חונק אותו.‬ ‫לכולנו יש בתוכנו ילד מת.‬
‫זו ההשקפה שלי על החיים. על טעם ועל ריח…‬
‫לא מת, אם זה עוזר!‬
‫יש בתוכנו ילד מיוסר.‬
‫כי לא משנה מה הגיל שלך, 20, 60, לא משנה,‬
‫כשאתה הולך ברחוב‬ ‫ורואה מעבר חציה, אתה חושב,‬
‫"אני אדרוך רק על הפסים הלבנים".‬
‫זה הילד בתוכך שאומר, "אני עדיין כאן!‬
‫"למה אתה קירח?"‬
‫זה יקרה לי.‬
‫כשהייתי ילד, ידעתי מי אני.‬
‫לא פחדתי מאף אחד.‬
‫מישהו חדש?‬
‫ישר הלכתי אליו, "שלום! מה שלומך?"‬
‫לא הייתי גרמני, פשוט דיברתי מוזר.‬
‫אנשים בטח חשבו, "הנה ילד גרמני. שלום!"‬
‫כשהייתי ילד, הייתי עצמי בהגזמה.‬
‫מכירים ילדים כאלה?‬
‫ילדים עם ראש ענק שבוהים בך שמונה דקות‬
‫כאילו אתה חייב להם כסף.‬
‫כשהיו אצלנו אורחים, הייתי הילד ש…‬
‫בחיים לא פגשתם ילד כזה.‬
‫הוא מסתכל עליך.‬
‫הוא בא אליך,‬ ‫מושך לך בסוודר, "כואב לי בטוסיק".‬
‫"בסדר. מה…‬
‫"אתה בטוח שרצית לדבר איתי?‬ ‫לא נראה לי שאי פעם תקשרנו."‬
‫"אימא אמרה בלי מוסקה!‬
‫"אכלתי שתי פרוסות מוסקה!"‬
‫"בסדר…‬
‫"בסדר. סליחה שנייה.‬
‫"מארק, שמעת מה הוא אמר? מה אני… מה…"‬
‫"איך קוראים לך, חמוד?"‬
‫"פנאיוטיס!"‬
‫"בסדר. ואו!‬
‫"מארק, הוא חייל אס-אס!‬
‫"זה מוזר מאוד. זה מפחיד אותי.‬ ‫בוא נלך, מארק!"‬
‫כשאתה ילד כלום לא מפריע לך,‬
‫אבל בחטיבה יש כבר מערכת חברתית, וזה קשה.‬
‫בייחוד אם אתה מנגן באקורדיון.‬
‫כשהייתי בחטיבה, כדי שיאהבו אותי,‬
‫כדי שהילדים הגדולים יאהבו אותי,‬
‫הייתי קונה שוקולדים בדמי הכיס שלי‬ ‫ומחלק אותם אחרי הלימודים.‬
‫אם אתם לא בטוחים מה אתם מרגישים,‬ ‫קוראים לזה "רחמים".‬
‫הסתובבתי עם שוקולד נמס בכיסים כל היום.‬
‫עמדתי ליד השער בערב,‬
‫וכשהם יצאו, אמרתי, "מבצע שוקו-שוקו".‬
‫לא בראש שלי. בקול רם!‬
‫כמו שוטר מושחת מהסבנטיז בבגדים אזרחיים.‬
‫"מבצע שוקו-שוקו!"‬
‫הלכתי אליהם. זה היה פתטי.‬ ‫אמרתי, "רוצים שוקולד?"‬
‫כשחושבים על זה, הייתי כמו פדופיל הפוך.‬
‫ניגש לילדים הגדולים, "רוצים שוקולד?‬
‫"בואו, יש הרבה ברנו טווינגו שלי!‬
‫"בואו!"‬
‫זה עבד.‬
‫הם הרשו לי להסתובב איתם. הרגשתי חשוב.‬
‫הייתה לי קופסת שוקולדים,‬ ‫וכל בוקר לקחתי אחד או שניים לבית הספר.‬
‫בוקר אחד פתחתי את הקופסה, והיא הייתה ריקה.‬
‫נכנסתי לפניקה כמו שבחיים לא קרה לי.‬
‫זה היה עצוב, אבל גם מצחיק.‬
‫רצתי בבית וצעקתי‬ ‫"מישהו ראה את השוקולדים שלי?"‬
‫זה די מצחיק. חצי עצוב, חצי מצחיק.‬
‫עצוחיק.‬
‫אני הולך לאחותי ושואל אותה.‬
‫היא פשוט אמרה,‬
‫"לא".‬
‫הבנתי מה קרה ובכיתי,‬ ‫כל הדמעות המלוחות למחצה זלגו ממני.‬
‫ואז היא אמרה משפט שהפך לקאלט במשפחה שלי,‬
‫"בסדר, תרגיע ת'תחת, פרלין!"‬
‫מתברר שזה היה הכינוי שלי.‬
‫לקחתי סכין ואמרתי, "אני אדקור אותה!"‬
‫אבא שלי בא בריצה.‬
‫הוא תפס את הסכין.‬
‫עצה קטנה.‬
‫אם אתם רוצים להרוג מישהו,‬ ‫אל תצעקו את זה בקולי קולות.‬
‫במפתיע, זה מושך את הרשויות המקומיות.‬
‫הוא לקח את הסכין. "היי!"‬
‫הוא השתתק לרגע.‬
‫כשאבא שלי השתתק,‬ ‫ידענו ש"שיעור לחיים" מתקרב.‬
‫אבא שלי לא היה ממש מעורב בחינוך שלנו,‬ ‫אבל כל שנתיים הוא עשה להטוט יחצני‬
‫כדי להיבחר מחדש לתפקיד אבא שלנו.‬
‫מנדט הסרפדים שלו כמעט נגמר.‬
‫הוא היה צריך משהו גדול.‬
‫הוא לקח את הסכין. "היי!‬
‫"תסתכל על… אני הולך ל…"‬
‫הוא היה צריך לאלתר. מסכן.‬
‫הוא לקח את הסכין.‬
‫הוא נתן אותו לאחותי.‬ ‫"תדקרי אותו, אני מרשה לך!"‬
‫לא, אני צוחק.‬
‫הוא לקח את הסכין ושבר אותו על הברך.‬
‫אתם כזה, "ואו, אבא שלך תותח!"‬
‫לא.‬
‫הוא חתך לעצמו את היד, וקצת את הברך.‬
‫"רואה? אסור לך לשחק בסכינים!"‬
‫"נו, ברור!‬
‫"גם לך אסור. מה… אתה שומע את עצמך?‬
‫"כשהצליל יוצא מהפה שלך,‬ ‫הוא מגיע לעור התוף שלך?"‬
‫הוא היה בהכחשה.‬
‫הוא גבר. הוא לא פוצע את עצמו כמו טמבל‬ ‫מול הילדים שלו.‬
‫"אתה בסדר? אתה מדמם."‬
‫והוא אמר,‬
‫"איך הגעת לזה?"‬
‫זה המשפט הקבוע שלו.‬
‫כשהוא נדחק לפינה, "איך הגעת לזה?"‬
‫הוא כבר לא היה יכול להכחיש את זה.‬ ‫הפציעה שלו הרעישה.‬
‫כזה, "פלופ, פלופ".‬
‫הוא עשה…‬
‫"תקרא לאימא שלך. שיהיה."‬
‫לא ייאמן.‬
‫עליתי בריצה במדרגות,‬ ‫"אימא, מהר, אבא נפצע!"‬
‫היא אמרה, "הוא יסתדר, הוא מבוגר".‬
‫"ניין!"‬
‫אבא גוסס על הפרקט. אנחנו צריכים עזרה.‬
‫זה היה מטורף.‬
‫באותו יום התחלתי לספר בדיחות‬ ‫כדי שיאהבו אותי.‬
‫במקום שוקולדים. זה קל יותר.‬
‫ומסוכן פחות.‬
‫במרוצת השנים הפכתי‬ ‫לאדם הכמעט מגובש שאבא שלי חלם עליו.‬
‫חזק,‬
‫בטוח בעצמו, קצת מצחיק, קצת פלרטטן,‬ ‫אבל לעולם לא פגיע.‬
‫זה עזר לי בהרבה מצבים בחיים,‬
‫אבל לא כשאני רוצה לנשק בחורה שאני אוהב.‬
‫אני והביטחון העצמי שלי‬ ‫עומדים בשירותים עם כוס מים.‬
‫ואני לבד, חסר הגנה, מזיע.‬
‫התאהבתי בבחורה הזאת כמו בסרטים.‬
‫היא אמרה משפט אחד, וידעתי שאני מאוהב.‬
‫זה היה ברור מאליו.‬ ‫כמו מים חמים מהאוזניים עד לבהונות שלי.‬
‫כדי שתבינו את המשפט הזה,‬
‫אני צריך לספר לכם‬ ‫עוד משהו אחד על הילדות שלי.‬
‫כשהייתי ילד, נהגתי לגעת בפטמות שלי.‬
‫אם תתחילו לצחוק עכשיו, לא נוכל לדבר על זה.‬
‫התחלתי להרגיש בנוח, נפתחתי,‬
‫ואתם צוחקים עליי. זה לא יפה.‬
‫תפסיקו להסתכל עליי ככה.‬ ‫אני רואה את המבטים שלכם!‬
‫"ידענו שהוא היה ילד מוזר,‬ ‫אבל זה כבר מוגזם."‬
‫לא! לכל ילד היה קטע מוזר משלו.‬
‫לא? השתתקתם פתאום.‬
‫אחי היה מגיע לביה"ח בלי סוף,‬
‫כי הוא היה אומר,‬ ‫"אני לא נושם עד שנגיע הביתה!"‬
‫אחרי 20 מטרים‬ ‫הוא היה מתרסק על המדרכה כמו לוזר.‬
‫כשהייתי עצוב, שפשפתי את הציצים שלי.‬ ‫זה היה הקטע שלי.‬
‫ציצים? שדיים? יש להם הרבה שמות.‬
‫תפסיקו להסתכל עליי ככה!‬
‫כשההורים שלי נזפו בי, הלכתי לחדר שלי ו…‬
‫זה היה הקטע שלי.‬
‫תכניסו אותי לכלא!‬
‫כולנו עשינו את זה.‬
‫נעלמתי לתוך נרניה משלי. ככה שחררתי לחץ.‬
‫זה לא העיקר בסיפור.‬
‫העיקר הוא שכשהייתי ילד חשבתי,‬ ‫"למה אף אחד לא מדבר על היכולת להיעלם?"‬
‫בסדר.‬
‫אז התחלתי לנסות לדבר על זה.‬
‫להפיץ את הבשורה.‬
‫הלכתי לדבר עם החברים שלי.‬
‫"כשאתה נוגע בפטמות שלך…"‬
‫"אל תתקרב אלינו יותר."‬
‫נידוי מיידי.‬
‫אז ניסיתי לדבר עם החברים של ההורים שלי‬ ‫כשהם באו לארוחת ערב.‬
‫מסכנים.‬
‫חיכיתי בפינת הספה, ככה.‬
‫כמו חתול קירח.‬
‫חיכיתי שההורים שלי ייקחו מהם את המעילים‬ ‫וילכו לשים אותם בצד,‬
‫ואז תקפתי.‬
‫"סליחה, סילבי,‬
‫"כשאת משפשפת את הציצים שלך…"‬
‫הם כל כך פחדו ממני.‬
‫הם נכנסו לפניקה.‬
‫נראיתי להם‬ ‫כמו אליז לוסה מ"חקירות פיננסיות".‬
‫ברגע שהם ראו אותי הם הסתובבו, "לא.‬ ‫אין שום עובדים לא חוקיים בחברה הזאת.‬
‫"מותר לך לעקוב אחרינו? זה חוקי?"‬
‫הם כל כך פחדו.‬
‫וערב אחד אימא שלי נכנסה לחדר שלי ואמרה,‬
‫"הכול בסדר, פנאיו?"‬
‫"כן."‬
‫"נהדר.‬
‫"מארק וורוניק באים אלינו הערב.‬
‫"הכול בסדר? כן?‬
‫"נהדר.‬
‫"אולי עדיף שלא תדבר איתם‬
‫"על הסוד הקטן שלך?"‬
‫זה נהיה טאבו בבית.‬
‫"אבל אם אתה רוצה לדבר עם מישהו,‬ ‫נקבע לך תור לפסיכולוג."‬
‫אמרתי, "מה זה פסיכולוג?"‬
‫"פסיכולוג, פנאיו, זה מישהו שאתה משלם לו‬
‫"כדי להרגיש שמקשיבים לך,‬ ‫שמבינים אותך, שאתה כמו כולם."‬
‫זו ההגדרה הכי יפה ששמעתי לפסיכולוג.‬
‫רק לפסיכולוג אפשר להגיד, "קוראים לי פיליפ.‬
‫"הבוס שלי מעליב אותי,‬ ‫אבל אני מתמודד עם זה בצורה מקצועית.‬
‫"אני יוצא להפסקת סיגריה, אבל לא מעשן.‬
‫"אני יוצא מהעבודה ופונה שמאלה,‬ ‫כי יש שם חנות פרחים.‬
‫"אני קונה שם אוגר‬
‫"ומוחץ אותו בבית השחי שלי.‬
‫"זה הקטע שלי."‬
‫רק לפסיכולוג.‬ ‫אתם קולטים איזה מזל שיש פסיכולוגים?‬
‫החבר הכי טוב שלכם היה אומר,‬
‫"פיליפ, אתה בסדר? מה…‬
‫"מוכרים אוגרים בחנויות פרחים? לא ידעתי."‬
‫החיים מלאים בשאלות קשות.‬
‫אבל כשאומרים את זה לפסיכולוגית,‬ ‫היא מתרגשת. היא כזה, "אתגר!‬
‫"מה היה הצבע של האוגר, פילו?‬
‫"מכרסמים מסמלים לעיתים קרובות‬ ‫את ישו בתת המודע.‬
‫"כן, בוא נדבר על זה."‬
‫זו העבודה שלה.‬
‫אני יושב מולה,‬ ‫אבל אני יודע שאנשים צוחקים עליי בגלל זה,‬
‫אז אני מחליט לא לדבר על זה.‬
‫"מה אתה עושה כל היום?"‬
‫"אני אוהב לגעת בפטמ…‬
‫"ואו, היא טובה!‬
‫"הסירי דאגה מליבך."‬
‫אני אמות מפחד‬ ‫אם ילד יגיד לי, "הסר דאגה מליבך".‬
‫זה ילד עם אוצר מילים עשיר מדי.‬
‫"אספר לך הכול, דוקטור."‬
‫כמו נבל של ג'יימס בונד.‬
‫"לא אשמיט שום פרט.‬
‫"לפעמים עולה בי‬
‫"רוח שטות.‬
‫"ואני נועל את עצמי בחדר שלי…‬
‫"אם לדייק,‬
‫"במבואה.‬
‫"ואני משפשף…‬
‫"במרץ, דוקטור,‬
‫"את אזור הפטמות.‬
‫"ואני מרגיש את הנשמה שלי‬
‫"מתעלה.‬
‫"ואני אוהב את ההרגשה הזאת, דוקטור."‬
‫אמרתי את זה בצורה פחות מפחידה.‬
‫תסמכו עליי. הייתי פחות מפחיד.‬
‫אבל אני אומר לה את זה,‬
‫ואני נשבע לכם שזו האמת, היא עשתה,‬
‫"מה?"‬
‫היא צחקה!‬
‫ואמרתי לעצמי שלעולם לא אדבר על זה שוב.‬
‫לעולם לא!‬
‫כל עוד גרמניה לא…‬
‫לא, אני צוחק.‬
‫אבל הייתי נבוך מאוד. ממש נבוך.‬
‫קברתי את זה עמוק בתוכי.‬ ‫לא דיברתי על זה שנים.‬
‫זה היה הדייט הראשון שלי עם הבחורה הזאת.‬
‫זה קרה לא מזמן, הדייט עם הבחורה האחרונה ש…‬
‫שיראק היה הנשיא,‬
‫אז עבר טיפ-טיפה זמן.‬
‫זה לא היה כזה מזמן, אבל הרגשתי לא בנוח.‬
‫דייט ראשון. אני מספר בדיחות‬ ‫כדי למצוא חן בעיניה, והיא קוטעת אותי.‬
‫היא אומרת, "היי.‬
‫"אתה רק מספר בדיחות. אנחנו לא באמת מדברים.‬
‫"אני רוצה שנלמד קצת זה על זה,‬ ‫נדבר על החיים שלנו.‬
‫"יש לך איזה סיפור ילדות מצחיק?"‬
‫אמרתי, "יש לי משהו,‬
‫"אבל את תתחילי, שנראה מה הכיוון."‬
‫רציתי לדעת איזה מין סיפור לספר.‬
‫תדמיינו שהיא הייתה אומרת משהו חמוד.‬ ‫"אני אתחיל.‬
‫"הייתי שמאלית,‬
‫"אבל שיחקתי טניס ביד ימין!"‬
‫אני לא יכול להגיד בתגובה, "טוב, אני…‬
‫"הייתי נוגע לעצמי בפטמות כדי להיעלם.‬
‫"בשתי הידיים! אמבידקסטרי!" לא.‬
‫אז נתתי לה להתחיל.‬
‫היא מספרת משהו קצת מביך. אני נרגע.‬
‫אני מספר לה. היא עוצרת ואומרת, "מה?‬
‫"גם אני."‬
‫אמרתי, "מה?"‬
‫אי פעם אהבתם מישהו‬ ‫עד כדי כך שרציתם שהוא ימות,‬
‫כי לא עמדתם בזה?‬
‫כזה, "אני אוהב אותך!‬
‫"אוי, לא! אהבתי אותה!"‬
‫לא? לא קרה לכם? גם לי לא.‬
‫רק רציתי לראות אם כולכם כמוני.‬
‫כולנו אותו דבר. מטורף.‬
‫הייתי בהלם. "תספרי לי! אני רוצה לשמוע."‬
‫היא אמרה, "בחיים לא דיברתי על זה‬ ‫עם אף אחד. אני לא יכולה".‬
‫אמרתי, "בטח שכן!"‬
‫היא אמרה, "טוב…‬
‫"כשהייתי קטנה, הרגשתי שאני רק מפריעה.‬
‫"נעלתי את עצמי בשירותים. התביישתי נורא.‬
‫"הרגשתי מועקה אדירה. הרגשתי מגוחכת.‬
‫"נכנסתי לשירותים. בלי כלום, בלי מים.‬ ‫רק האריחים הקרים. זה היה נורא.‬
‫"ושפשפתי אחת מהצלעות שלי.‬ ‫אצלי זה היה צלעות.‬
‫"הרגשתי כאילו חטפתי מכת חשמל.‬
‫"הרגשתי שאני נעלמת.‬
‫"כבר לא הייתי שם.‬ ‫זה היה נעים. הרגשתי לכמה שניות שאני מתה.‬
‫"זה גרם לי להעריך יותר את החיים."‬
‫אמרתי לה, "מותר לי…‬
‫"לחכך את הפטמה שלי בצלע שלך?‬
‫"רק כדי לראות אם שנינו ניעלם."‬
‫היא צחקה.‬
‫לא התבדחתי, אבל היא צחקה.‬
‫הייתי מאוהב בה.‬
‫לא יכולתי לנשק אותה בדייט הראשון.‬
‫דייט שני, אני רואה שהיא רוצה שאנשק אותה.‬ ‫לא יכולתי.‬
‫דייט שלישי, אסון.‬ ‫דייט רביעי, כבר סיפרתי לכם עליו.‬
‫היא יוצאת מהדירה בסוף הדייט הרביעי.‬ ‫אני על הספה עם השותף שלי.‬
‫אני מיואש. "היא תחתוך ממני, ובצדק.‬
‫"ארבעה דייטים? שמונה? שנים עשר?‬ ‫אני אצטרך לשלם לה משכורת!‬
‫"זו כבר משרה קבועה!"‬
‫הוא לא הקשיב לי. הוא צעד מצד לצד.‬
‫הוא אמר, "לא!‬
‫"אנחנו ננשק אותה!"‬
‫אמרתי, "אתה מעורב בזה יותר מדי.‬ ‫אתה מפחיד אותי".‬
‫הוא אמר, "שתוק ותקשיב לי!‬
‫"דייט חמישי, אתה מזמין אותה הנה.‬ ‫אני אהיה בחדר שלי ולא אקשיב.‬
‫"היא מצלצלת. אתה פותח.‬ ‫אבל היא נשארת במסדרון.‬
‫"היא מצלצלת. אתה פותח. אתה לא מדבר.‬
‫"אתה מסתכל לה בעיניים ומנשק אותה.‬
‫"אתה נכנס לדירה ומזמין אותה פנימה.‬
‫"אתה אומר, 'היי.‬
‫"'שלוש הדקות הכי ארוכות בחיים שלך, נכון?'"‬
‫בדיעבד, אני מבין שזה היה רעיון מטומטם.‬
‫אבל באותו רגע, אל תכעסו עליי,‬ ‫אמרתי, "אתה גאון!"‬
‫למרות שהכול מעיד שההפך הוא הנכון.‬
‫שמונה נשים לשעבר,‬ ‫דמי מזונות ל-12 ילדים. זה בכלל חוקי?‬
‫הקשבתי לו. כעבור 72 שעות‬
‫התלבשתי יפה, נעמדתי מאחורי הדלת‬ ‫וחיכיתי לדייט החמישי.‬
‫היא מגיעה. שמענו את העקבים שלה על הפרקט.‬
‫אני אומר "שמענו", כי הוא פתח את הדלת.‬ ‫"אתה שומע? היא מגיעה!"‬
‫"בסדר. אני מרחם על שנינו. זה מוזר מאוד.‬
‫"תלבש מכנסיים."‬
‫היא מצלצלת.‬
‫אני פותח.‬
‫אני מסתכל לה בעיניים.‬
‫ולא עושה כלום.‬
‫אני שומע בראש שלי…‬
‫והיא מתקרבת כדי להיכנס. זה נורמלי.‬
‫תדמיינו את הסצנה. אתה מצלצל, הדלת נפתחת ו…‬
‫אתה מתחיל לפקפק בעצמך.‬ ‫"מי צלצל בפעמון, אני או אתה?‬
‫"מי נכנס? סליחה, אני מבולבל."‬
‫אז באופן טבעי היא באה להיכנס לדירה.‬
‫אני נלחץ.‬ ‫הוא אמר שהיא צריכה להישאר במסדרון!‬
‫אני חוסם אותה במרפק.‬ ‫מעמיד פנים שזו תנוחה נורמלית.‬
‫היא מתרחקת ואומרת, "הכול בסדר, פנאיוטיס?"‬
‫אני חושב, "עכשיו או לעולם לא. לך על זה!"‬
‫אני רוכן כדי לנשק אותה,‬ ‫אבל לא כמו בסרט רומנטי.‬
‫כמו בסרט זומבים.‬
‫עשיתי כזה…‬
‫ככל שהתקרבתי, ככה היא התרחקה.‬
‫חשבתי, "היא רחוקה יותר משחשבתי.‬
‫"חבל שלא ידעתי, הייתי מביא חטיפים."‬
‫לא יכולתי להמשיך.‬ ‫מתחתי את השרירים שלי עד הסוף.‬
‫שום נשיקה.‬
‫שום מגע. שום כלום.‬
‫אבל לא ידעתי מה לומר חוץ מ…‬
‫"שלוש הדקות הכי ארוכות בחיים שלך, נכון?"‬
‫מביך. ואמרתי את זה ככה.‬
‫דוחה. כאילו הרגע עיניתי אותה.‬
‫"שלוש הדקות הכי ארוכות בחיים שלך,‬ ‫ז'אן מולן!"‬
‫כל כך מוזר.‬
‫היא הזדקפה.‬ ‫"שלוש הדקות הכי ארוכות בחיים שלי?‬
‫"זה קשור למשפט המוזר שאמרת לי בדייט הקודם?‬
‫"ניסית לנשק אותי?"‬
‫אמרתי,‬
‫"איך הגעת לזה?"‬
‫רציתי להיעלם, אבל לא יכולתי לגעת בפטמה שלי‬ ‫כי סיפרתי לה על זה!‬
‫אני נשבע שחשבתי,‬
‫"עדיף לשנינו שהיא תמות.‬
‫"ככה נוכל לשכוח מזה.‬
‫"בייחוד אני."‬
‫אז פישלתי.‬
‫אני בדירה. היא במסדרון.‬ ‫בינינו יש דלת פתוחה.‬
‫ככה.‬
‫אנחנו מדברים.‬
‫בזווית העין אני רואה מישהו עומד ליד הקיר.‬
‫ואני שומע,‬
‫"תנשק אותה!"‬
‫המניאק הזה זורק לי עצות מהיציע!‬
‫היא שומעת קול. היא מכניסה ראש לדירה.‬
‫היא רואה אותו!‬
‫"זה השותף שלך לדירה?"‬
‫אמרתי, "סליחה? מה?"‬
‫היא אמרה, "זה לא השותף שלך לדירה?‬
‫"יש גבר בתחתונים בסלון שלך.‬
‫"בגלל זה אתה לא רוצה שאיכנס?‬ ‫אני מפריעה למשהו?"‬
‫אני לא יודע אם היא התבדחה‬ ‫או ניסתה לנער אותי קצת.‬
‫אבל קיבלתי את הדברים שלה כפשוטם ואמרתי…‬
‫"אני לא רואה אף אחד".‬
‫הכחשתי מישהו.‬
‫בלי למצמץ.‬
‫למרות שהוא היה שם. ניסיתי.‬
‫צריך בשביל זה אומץ. הגבתי כאילו היא אמרה,‬ ‫"המנורה שלך ממש אופנתית!"‬
‫אני כזה אידיוט!‬
‫חשבתי, "לא. אין מצב שאמרתי את זה".‬
‫ניסיתי לתקן את המצב‬ ‫ולהעמיד פנים שזו הייתה בדיחה,‬
‫אבל התגובה האיטית הסגירה אותי.‬
‫"אני לא רואה אף אחד."‬
‫איזה אידיוט.‬
‫למזלי, היא זרמה איתי.‬ ‫היא אמרה, "הוא לא אמיתי?‬
‫"בסדר.‬
‫"אני דווקא רואה אותו מצוין.‬
‫"סליחה! נעים להכיר.‬
‫"זו שאלה מוזרה, אבל אתה אמיתי?"‬
‫והוא עשה…‬
‫"פאק, אני לא יודע.‬
‫"אבל נמלא את הקונכייה."‬
‫האמת גרועה יותר.‬
‫היא דיברה אליו. הוא פשוט הסתובב ועזב.‬
‫כזה, "אם אני לא אענה,‬ ‫היא לא תדע שהייתי שם".‬
‫היא הסתכלה עליי בפרצוף שאמר,‬ ‫"אתה כזה טמבל לפעמים".‬
‫היא דחפה את הדלת.‬
‫היא נכנסה בביטחון מלא.‬
‫כאילו היא שילמה שכר דירה.‬
‫והיא פשוט דחפה אותי לפינה.‬
‫היא הסתכלה לי בעיניים.‬
‫זה לא היה חמוד.‬
‫ינשוף.‬
‫ראיתי שהיא מבינה‬ ‫שאני פשוט לא יודע איך לעשות את זה.‬
‫שזה גדול עליי, שזה לא בדנ"א של המשפחה שלי.‬
‫היא נישקה אותי.‬
‫אני לא כלבלב!‬
‫זה נשמע קצת כמו, "הוא עשה קקי לגמרי לבד!‬
‫"כל הכבוד, מלכיאור!" לא.‬
‫לא הרגשתי כלום.‬
‫"אנחנו לא יודעים מה לחשוב!"‬
‫הפכתי לגוש גרניט מולה.‬
‫הרגשתי…‬
‫קר.‬
‫הרגשתי רחוק ממנה, מעצמי, מהכול.‬
‫הרגשתי לבד. זה היה מוזר.‬
‫היא התיישבה על הספה.‬
‫אז גם אני התיישבתי. זה הבית שלי. זה מוזר.‬
‫אנחנו מדברים שעה או שעתיים,‬ ‫ובזמן שאנחנו מדברים‬
‫אני מרגיש שאני חושב שאני אוהב אותה.‬
‫אבל כשהיא מנשקת אותי, כלום.‬
‫היא צריכה ללכת, יש לה עבודה בבוקר.‬
‫אני מלווה אותה לדלת.‬ ‫היא מנשקת אותי נשיקה איטית מאוד.‬
‫כלום. עוד פחות מקודם. זה מוזר מאוד.‬
‫היא אמרה, "טוב, אני חושבת שניפגש שוב".‬
‫אמרתי, "כן".‬
‫בשלב הזה כבר היה לי מותר.‬
‫הרגשתי כל כך אבוד.‬
‫חזרתי פנימה. טוב, הלכתי מטר.‬
‫ישבתי על הספה וחשבתי,‬
‫ואני מספר לכם את זה מילה במילה,‬
‫"עכשיו אתה יודע.‬
‫"אתה לא יודע לאהוב."‬
‫זו הייתה מחשבה מצמררת.‬ ‫זה טיפשי, אבל האמנתי בזה.‬
‫שכנעתי את עצמי. שטחתי את כל הטיעונים.‬ ‫"אתה לא יודע לאהוב. זה קורה.‬
‫"אבא שלך לא מביע אהבה,‬ ‫אז אתה לא יודע איך לאהוב.‬
‫"ככה זה עובד.‬ ‫יש אנשים שטובים באהבה, ויש כאלה שלא.‬
‫"יש אנשים שיודעים לאפות לחם,‬ ‫ויש כאלה שאופים לחם בלתי אכיל.‬
‫"חסר מלח."‬
‫השותף שלי יצא מהחדר שלו.‬
‫הוא שמע הכול. הוא הניח לי יד על הכתף.‬
‫הוא לחש,‬
‫"עכשיו אתה גבר, לעזאזל! אני גאה בך".‬
‫נהיו לי פרפרים בבטן.‬
‫חשבתי, "אני מאוהב בו?"‬
‫הייתי שמח להגיד לכם‬ ‫שאני והבחורה הזאת עדיין יחד,‬
‫שיש לנו ילדים יפים,‬
‫שאנחנו יוצאים לבראנץ' בכל סוף שבוע.‬
‫אגז בנדיקט.‬
‫אבל לא ראיתי אותה שוב.‬
‫חלק מכם מאוכזבים.‬
‫בשבילכם זה מופע, אבל אלה החיים שלי.‬
‫הבכורה של המופע הזה הייתה לא מזמן.‬
‫כלומר, לפני המגפה הנהדרת הזאת.‬
‫יאמי! צריך לעשות את זה שוב.‬
‫פחדתי נורא לפני הבכורה.‬ ‫אני מתקשר לאימא שלי כשאני מפחד.‬
‫אני אומר לה שאני מפחד. פרגמטי.‬
‫אמרתי לה, "אני מרגיש שאני לא עצמי".‬
‫היא אמרה, "אי אפשר איתו!‬
‫"כן, פנאיו, אתה עצמך!‬
‫"כשהתקשרת, השם שלך הופיע על המסך!"‬
‫היא תמיד כל כך חמודה ברגעים האלה.‬
‫"זה קשור למופע?"‬
‫אמרתי, "אני לא יודע. אני חושב שכן".‬
‫"זו הופעת הבכורה שלך.‬
‫"והופעת בכורה היא כמו כל פעם ראשונה.‬
‫"אתה מנסה דברים.‬
‫"אם זה לא הולך, אתה מנסה משהו אחר.‬
‫"זו הופעת הבכורה שלך.‬
‫"אתה תדפוק את זה. בקטנה."‬
‫"תעצרי!‬
‫"משפט אחד יותר מדי."‬
‫היא מנסה לתקן את הטעות,‬ ‫ויוצא לה משפט של ואן דאם.‬
‫היא אמרה,‬ ‫"לא, אתה תדפוק עם פטיש במסמר ההצלחה!"‬
‫היא מעבירה את הטלפון לאבא שלי.‬
‫הוא לוקח את הטלפון. אני שומע אותו נושם.‬
‫אני תופס אומץ. אני אומר לו,‬
‫"אני מפחד."‬
‫אני מביע רגש. אני שומע אותו נסגר.‬
‫הוא אומר, "זה קשור למופע?"‬
‫אני אומר, "איך הגעת לזה?"‬
‫הוא אומר, "תתקשר אליי אחרי הבכורה.‬
‫"תדבר איתי על מה שקרה, לא על מה שיקרה."‬
‫שמעתי את ה…‬
‫הצחוק שרק אבות עושים בטלפון‬ ‫אחרי בדיחה מרושעת ומוזרה.‬
‫הבנתי שאנחנו בדיוק אותו דבר.‬
‫שיחקתי במשחק שלו בפעם הראשונה.‬
‫"אתה רוצה שאני אדבר איתך‬ ‫רק על מה שכבר קרה?‬
‫"בסדר.‬
‫"כשהחברה שלי תהיה בהיריון,‬ ‫לדבר איתך רק אחרי הלידה?"‬
‫הוא אמר, "כן".‬
‫כל כך הרבה אגו.‬
‫אנחנו רוצים לראות מי מאיתנו ייכנע ראשון.‬
‫"תתקשר אליי כשהחברה שלך תצא מבית החולים."‬
‫"היא תתקשר אליך בעצמה‬ ‫כדי שלא אצטרך לדבר איתך."‬
‫הוא אמר, "התינוק יתקשר. אל תדאג".‬
‫ובגלל שהוא כזה מצחיק, הוא הוסיף,‬
‫"אתה עדיין רווק, נכון?‬
‫"תתקשר אליי כשזה ייגמר."‬
‫"בעצם, אם כבר מדברים,‬
‫כתבתי את המופע הזה‬
‫"כדי להגיד לך ולאימא משהו שקשה לי לומר,‬
‫"משהו שאני לא מסוגל להגיד אפילו לעצמי,‬ ‫וזה מעצבן."‬
‫הוא אמר,‬
‫"אנחנו יודעים, צוציק.‬
‫"וחשוב שתדע שאני…"‬
‫וישר עשיתי…‬
‫הוא אמר, "מה?"‬
‫אמרתי, "אל תגיד את זה".‬
‫"אני לא רוצה להגיד את זה."‬
‫"אל תגיד את זה."‬
‫"אני לא אגיד."‬
‫הייתה שתיקה לרגע.‬
‫ואז הוא פשוט הוסיף,‬
‫"בהצלחה במופע, בן".‬
‫ואמרתי,‬
‫"גם לך".‬
‫כמעט אמרתי,‬
‫"תודה. שיהיה לך ערב טוב".‬
‫- תודה לאימא ואבא שלי -‬