Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Ne mogu poljubiti curu.
Užasava me to otkad sam bio klinac.
Bojim se poljubiti curu.
Jedna mi se cura nedavno jako svidjela.
Na prvom je spoju nisam mogao poljubiti.
Pokušao sam.
Nije znala što radim.
Nisam mogao na prvom,
a bome ni na drugom spoju.
Zakazali smo treći i bio sam pod golemim pritiskom
jer što je više spojeva
i što je više pokušaja,
pritisak je veći.
Kao kad polažeš vozački.
Kad jednom padneš, nastaviš dalje i učiš.
Tri puta? Idi busom, naporan si.
Je li tko ovdje pao više puta? Zaplješćite ako jeste.
I vi se ponosite! „Ne znamo čitati znakove!”
Neki su digli ruku. Ne slušate…
Morate saslušati upute.
Zato ste i pali, jer ne slušate upute.
„Ovdje skrenite…
Joj, sranje, htio sam reći desno. Lijevo je nažalost bila škola.
Upravo ste ubili osmero djece. Ups.
I trudnicu,
koja je čekala blizance. Desetero!”
Ja sam puno puta pao zbog paralelnog parkiranja.
Bojim se to raditi.
Shvatio sam da je ta radnja simbolična,
kao i poljubac.
Ako ti ne ide, nisi pravi muškarac.
Glupost.
Još gore, ako zezneš poljubac, ne možeš reći curi: „Čekaj, idem opet.
Pokušat ću iz drugog kuta.”
Ne ide to tako. Nemaš prijatelja da ti govori:
„Možeš…
Stani. Glasnice.” Ne.
Treći spoj,
nisam je poljubio.
Osjećao sam se glupo i izjadao sam se cimeru.
Inače sam zatvoren tip, ali cimer mi je najbolji prijatelj.
Bio je doma. Uvijek je doma.
Ima 40 godina i volim ga, dobro?
Rekao sam mu: „Bojim se trenutka kad trebam poljubiti curu.”
Dao mi je savjet.
„Ne boj se trenutka kad trebaš poljubiti curu.”
Rekoh: „Da?” On će: „Da.”
To nije savjet, nego negacija. Neće ići.
-„Mama, bojim se mraka!” -„Ne boj se, Timothée.
Vrati se u podrum.”
Rekao mi je: „Ti se zapravo bojiš odbijanja, znaš?
Za četvrti spoj dovedi je ovamo. Neću vas prisluškivati.”
Rekoh: „Čudno da to ističeš, ali dobro.”
Kaže mi: „Otvori joj vrata, neka se smjesti i pusti je da govori.
Onda je pogledaj u oči, prekini je i reci:
‚Daj mi popuši kitu.’”
Ma ne, šalim se!
Rekao mi je…
Da ovako stalno govorim? Rekao mi je…
„Prekini je i reci: ‚Oprosti,
možda te poljubim u iduće tri minute. Nastavi.’
Ako kaže: ‚Ne, hvala’, nemoj je poljubiti.”
Sjajna tehnika traženja pristanka.
Rekao je: „Ali ako kaže…
‚Dobro.’
Ako se zahihoće, ženska je sretna.”
To su govorili šovinisti 80-ih.
„Mahanje repom dobar je znak.” Kao pravi neandertalci.
Bolje nisam znao. Zakazao sam četvrti spoj, sav nervozan.
Kasnila je, sa stilom.
Dok sam je čekao, shvatio sam zašto ne mogu poljubiti curu
koja mi se sviđa.
Zbog roditelja.
Oni su jedini par koji znam. U 30 godina nisam ih vidio da se ljube
ni da razmjenjuju nježnosti. Kao, vole se, ali ništa posebno.
Oni su kao uredski kolege kojima je šef rekao:
„Hej, vas dvoje, do ponedjeljka mi osnujte obitelj.”
I oni su ga poslušali. Uopće ne razumijem njihovu dinamiku.
Katkad odem kući na ručak. Pozvonim.
Otvore mi i kažu: „Zdravo, sine!”
Kao Simsi su. Prečudno.
„Kako si?”
„Bio sam dobro…”
Gledam ih i mislim si: „Kako ste me uopće začeli?”
Imaju šestero djece.
Svake tri godine začeli su jedno dijete. To mi se čini vrlo proračunato.
Ali imam teoriju.
Svake tri godine…
unajmili su sobu za sastanke.
Obukli su svoje odore i…
Zamišljam birokratski seks.
Jako služben. „Zdravo.”
Rukuju se. Tata ga malo protrlja.
Ona to uzme u ruku i stavi u sebe.
Legne na leđa i čeka. Kao da priprema čaj.
Mamin voćni čaj.
To je samo moja teorija.
Ja se smijem smijati. To je moja mama. Vi ne smijete.
Moji se starci vole.
Ali nikad se ne gledaju.
Često zbog toga malo podbadam mamu.
Volim je izazivati.
Govorim joj: „Ne voliš tatu. Nikad ga ne gledaš.
Priznaj, sin sam ti. Hajde, reci.”
Ona pošizi. „Zašto to govoriš?!”
On stoji dva metra dalje, ja kažem: „Ne voliš ga?
Možeš mi to reći i usred noći! Hajde!”
Mama se onda slomi: „Ništa ti ne razumiješ, vraže jedan.
Panayotise, ljudi koji se vole ne moraju se gledati u oči.
Moraju gledati u istom smjeru.
Istom smjeru.”
To me dirnulo.
Dirnulo me, ali ja ne pokazujem osjećaje.
Čudno sam reagirao.
Odgurnuo sam mamu
i rekao: „Ma govoriš gluposti.”
Vrištao sam joj u lice prigušenim glasom stare rasistice.
One starice koja noću otvara žaluzine:
„Previše Arapa!”
Znate tu gospođu? Takav sam glas prirodno ispustio.
Što je najgore, gospođa ima pravo.
Odnosno, moja mama!
Pardon. Ups.
Pomiješao sam ih, iste su. Ali…
Šalim se! Dobro.
Nedavno sam shvatio što znači gledati u istom smjeru.
Večerali smo kod mojih doma.
Jeli smo u tišini jer ne znamo komunicirati.
I…
Svakog ljeta zadnjih 15 godina
mama unajmljuje kuću na jezeru da tata može pecati.
Je li to ljubav? Ne znam.
Ove je godine zakasnila. Nije bilo jezera.
Tad to još nismo znali. Šutjeli smo.
Mama je u sebi bila jako tužna.
Pogledala je tatu, duboko udahnula i rekla:
„Čuj,
žao mi je, nisam našla kuću na jezeru.”
On je jeo.
Odgovori joj: „I?”
A ona će: „Pa,
nema kuće na jezeru, nećeš moći pecati.”
Kaže joj: „I?”
A ona će: „Dobro,
pa je li on glup?
Pa ti voliš pecati.”
On kaže: „Ne.”
Mami je kapak počeo trzati.
Kaže mu: „Da.
Voliš. Zato već 15 godina unajmljujem kuću na jezeru.”
A on će: „Pecam jer ti već 15 godina unajmljuješ kuću na jezeru!
Pa to je Poitou-Charentes!”
Počeo se tresti. Ustao je i otišao leći.
Ja sam jeo i šizio.
Rekao sam: „Gledate u istom smjeru, ha?
Netko je ovdje razrok.
Pazite.”
I zato ne mogu poljubiti curu. Radim na tome, ali još ne mogu.
Čekao sam je na četvrtom spoju.
Poljubio sam je u obraz da se opusti.
Prekrasna je. Htio sam biti kul.
Moram je prekinuti i primijeniti cimerovu tehniku.
Ali sramežljiv sam.
Nervozan sam kad mi se netko sviđa, pa se nabrijavam. „Hajde, možeš ti to.
Samo je prekini. Nije teško.
Odbrojavat ću.
Sto…”
Pogledam je i kažem:
„Hej!”
Malo prenapadno.
Ona skoči. Pogleda me. I najozbiljnije…
Uspaničim se i viknem: „Hej!”
Ona će: „Što je?” Kažem: „Moram na zahod.”
Improvizirao sam i ovako mahao rukama.
Zaključao sam se u zahod i razmišljao: „Što si to učinio?
Što je to bilo?” Obuzeo me strah i pomislio sam:
„Čut će da ne pišam pa mi neće vjerovati!”
Onda mi je sinulo. Napunio sam čašu za četkicu vodom
i izlio je.
„Idi psihijatru, Panayotise.
Vrijeme ti je. Glumiš da piškiš
jer se bojiš poljubiti curu. Nisi dobro.”
Vratio sam se k njoj, nervozan.
Sad sam zbilja morao pišati, potaknulo me je curenje vode u zahod.
A ne mogu ići dvaput zaredom. „Ma ne.
Nije to što misliš. Ja se ne volim popišati do kraja.
Draže mi je ići dvaput, a između napraviti stanku.
Zato odem prvi put
i namjerno prekinem mlaz. Kad me opet stisne, vratim se
i popišam se do kraja.
Ne moraš mi vjerovati, ali ja ti to tako radim.
U svom vrtu.”
Ne.
Vratim se ja k njoj.
Sav se znojim.
Pogledam je i eto, opustim se.
Prekinem je i kažem: „Oprosti.
Možda te poljubim u iduće tri minute.
Nastavi.”
Kakav pastuh!
A ona će…
„Koji si ti čudak!
Dobro.”
Kao pravi neandertalac, mislio sam si: „Zahihoći se!
Hajde, srećo!”
Brzo se čovjek pretvori u kretena!
Pogled joj je govorio da želi da je poljubim.
I prestao sam se bojati. Bilo je slatko.
Prošle su dvije minute.
Dvije minute i 30 sekundi, 40 sekundi,
50 sekundi…
Trinaest minuta.
Ona me gleda: „Zar me nisi već trebao…”
Nisam mogao.
Čujem vas!
Ne bojim se!
Ne bojim se ja poljupca! Bojim se biti ranjiv.
Kad nekoga poljubite, ali onako, zapravo…
Ne događa se to često, ali osjetite leptiriće u trbuhu.
To je najranjiviji trenutak u životu.
U jedan potez, tako simboličan i tako glup,
pretočite sve što prema nekome osjećate već tjednima ili mjesecima.
Svu hrabrost servirate im na srebrnom pladnju.
Pogledate osobu u oči
i u pravom trenutku pružite joj srebrni pladanj.
A što je najgore, ona može reći:
„Ne!”
Trebate si reći: „Ma nema veze.
Događa se, pa što onda! Tko ne riskira, ne profitira!
Da, Sylvie. I što sad!
Idem spavati. Imao sam težak dan.
Ja ću ovo pospremiti, naravno.
Nisam neuredan. Sve se slomilo, ali to je samo moje samopouzdanje.”
Užasava me to.
Jako me plaši.
Nedavno sam saznao da, kad nekoga poljubite, bakterije iz…
Ovo vam se neće svidjeti.
Bakterije iz usta druge osobe u vama ostaju još četiri godine.
Oni koji su ljubili budale, sad misle: „Molim?
O čemu ti, Steve Jobs, s tom majicom u hlačama?”
Istina je.
Guglajte kod kuće.
Usta su vam puna bivših stanara.
Usta su vam kao Airbnb.
Moja mala vikendica u Poitou-Charentesu imala je malo gostiju.
„Dobar dan!
Dobro došli u vikendicu Tri lavande.
Kako ste putovali?”
Tako je kod mene.
Nisam mogao.
Ništa ne uništava muškost više od toga.
Morala je ići, ujutro radi. Otpratio sam je do vrata.
Zaustavila se.
Poljubio sam je u obraz. Užas.
Rekla je: „Vidimo se onda.”
Rekoh: „Da.”
I zalupio sam vratima.
Ovo izgleda kao udarac po guzici.
Ne ide mi pantomima.
Ne znam se ljubiti, ali: „Hajde, srećo!
Izađi ili ću te ja izbaciti. Sretan put!” Ne.
Ne ide mi pantomima. Kako se ono zalupa vratima?
Izgledam kao pantomimičar.
A, ne.
Ne.
Zalupio sam vratima.
Tad je izašao moj cimer i pitao: „Što se dogodilo?”
-„Prisluškivao si.” -„Jesam.”
Ne laže.
Ima krizu srednjih godina. Ne zna lagati.
Rekao je: „Zahihotala se.
Htjela je da je poljubiš. Strah je samo u tvojoj glavi.”
Pošizio sam i rekao: „Nisi mi otac!”
Za kaznu me poslao u krevet.
Ali nisam mogao zaspati. Mučila me strašna nesanica.
Zapravo, mrzim tu riječ. Nesanica je laž.
Ustvari pokušavamo prikriti istinu.
-„Izgledaš umorno, Bertrande!” -„Muči me nesanica. Dobro sam.”
Recimo istinu.
Naučimo reći: „Da.
Imam probleme u životu o kojima ne stignem razmišljati danju.
Pa razmišljam noću.
I plačem.
Ležim u krevetu, a suze mi se slijevaju u uši,
pa slušam svoju tugu.
Kako je tebi bilo u Cévennesu, Éric?”
Bilo bi nam bolje.
Samo kažem.
Ljutilo me kad bi nam tata rekao: „Ma to vam je sve u glavi.”
Pitao bi nas: „Tužni ste?
Ma to vam je sve u glavi. Plakanje vam neće pomoći.
Šavovi?
To ti je sve u glavi.”
-„Krvarim.” -„To ti je sve u glavi.”
„Bilo je u glavi, ali sad izlazi.”
Moj otac ima staromodan stav o muškarcima.
Muškarci moraju biti jaki,
sigurni u sebe, duhoviti, zavodnici,
ali nikad ranjivi.
Tata u životu ignorira dvije stvari: osjećaje jer tvrdi da ne postoje,
i ležeće policajce.
Ni oni ne postoje.
Prelazi ih sa 70 km/h.
-„Tu je bio ležeći policajac.” -„Kako to misliš?”
Onda se svađamo jesam li udario glavom u krov auta.
Izluđuje me to.
Nedavno smo bili u restoranu i naručio je kavu za van.
Zadnje je vrijeme uzima za van jer tvrdi da mu se jako žuri.
A ne žuri mu se. Znam mu raspored.
Uglavnom besposličari.
Vozimo se. U ruci drži kavu.
Preletimo preko ležećeg i na bedru mu vidim malu mrlju od kave.
Pošizim. „Je li to bio ležeći?
Pardon, samo da te pitam,
zašto imaš mrlju od kave na bedru?”
Odgovorio je, ne šalim se, slušajte sad ovo.
Rekao mi je…
„Tako ja pijem kavu.”
Jebe mu se živo.
Ali muškarci takvi moraju biti. „U pravu sam jer sam ja tako rekao.”
Odmalena nas to uči!
Imao sam osam godina. Bili smo na odmoru u vikendici.
Smijete mi se, ali u redu.
Tata, braća i ja šetali smo šumom.
Ali to nije bila zabavna, poučna šetnja u kakvima ste vi nekoć uživali.
„Djeco, dođite!
Ono su četinjače.”
Ne. Doduše, glupo je šaptati kraj stabla.
Mi bismo 45 minuta hodali šumom u tišini, jedan za drugim.
I bojali smo se! Bili smo kao taoci.
Istezali bismo se: „Ovi FARC-ovci baš su dragi,
smijemo vježbati pet minuta. Ingrid nam to nije dopuštala.”
Moj brat plače, oca to živcira, pa kaže: „Hej!
Prestani plakati.”
S odgojnog gledišta to ne pali.
Nijedno dijete nikad nije reklo: „Pa da!
Ajme, kako mi to nije palo na pamet!
Slavina je zatvorena!
Drago mi je, a vi ste? Pa da, vi ste tata!”
Ne.
Ako vam se dijete tako obrati, bježite.
Zločesto je, zajebava vas. To je loš znak.
Brat dalje plače, a otac mu kaže: „Ma hej.
To ti je sve u glavi.
Ne moraju svi znati.”
Zastane, pogleda nas i kaže: „Sad ću vam nešto pokazati.”
I spusti hlače.
Smirite se, ovo nije takva priča.
Ne znam za vašeg tatu, ali moj u svim pričama ima kratke hlačice.
Bacio je hlače i viknuo: „Hej!
Gledajte ovo!”
Nije bio pijan, tako govori.
Gledamo tatu kako hoda šumom u kratkim hlačicama,
elegantno poput lasice.
Oduvijek je dlakav. Čovjek se zapita.
Nakon 20 metara stane i vikne: „Hej!
Tu je jarak pun kopriva!”
I uđe u njega.
I krene se trljati o koprive kao čudak. Vidimo ga do pojasa. Strašno je.
Zatim izađe i vikne mom bratu: „Hej!
Plačem li?”
Mi si mislimo: „Zovite socijalnu službu.
Hajde. Razdvojit će nas, ali bit ćemo na sigurnom.”
Ne. Bojali smo se. Rekli smo: „Ne.
-Ne plačeš, tata.” -„Ne plačem.
Jer sam pravi muškarac.
Ne plačem ni kad moram.
Ako pokažete što osjećate,
žive će vas pojesti.
Razumijete?”
A mi,
zaplakali smo, jedan po jedan.
Bojali smo se tog velikog ogrebanog čovjeka.
Rekao je: „Što vam tu nije jasno?”
Kao Philippe Etchebest u Paklenoj kuhinji.
Mama je izdaleka vidjela cijeli prizor.
Muž u kratkim hlačicama,
plače i ne zna što radi, pred svojom uplakanom djecom.
I brat je skinuo hlače.
Svaka obitelj ima čudaka.
Kad nitko ne gleda, ovaj skine hlače.
„Mama!
Mama, gledaj!”
Takav je moj brat. Odnosno ja.
Rano sam našao svoj poziv.
Starci su se tog dana posvađali, a ja sam shvatio nešto o parovima.
Na kraju često nađemo partnera potpunog suprotnog karaktera.
Ne znam zašto.
Takvi su i moji starci. Tata skriva osjećaje.
Sve ih potiskuje.
Mama pak svoje osjećaje nudi na pladnju.
Svima potpuno ogoli dušu.
„Gospodine, izvolite, odmotajte ovo klupko mojeg života.”
Kao da je u mjuziklu.
Uvijek sve otkrije. Prebrzo. I svima.
Zna biti neugodno, kao kad slučajno naletite na nudista.
Znate taj osjećaj? Dođete na plažu…
Prazna je, a on legne na metar od vas. „Dobar dan. Ja sam Jean-Claude.”
Da!
„Već sam vam vidio pimpek,
briga me za ime.
Naučite redom otkrivati intimne detalje.”
Isto je.
Isto je s osjećajima, kad otkriješ previše odjednom.
Nedavno, na turneji, večerali smo s organizatorima.
Jedan je gospodin kasnio. Stigao je pun informacija i emocija.
Bilo je neugodno. Rekao je: „Zdravo, ja sam Guy.
Oprostite, sa ženom sam potpisivao dokumente za razvod.
Bivšom ženom. Ljudi, sviram klarinet!”
A mi smo si mislili: „Pokrij emocije, Guy.
Vide im se jaja.
Prerano je.”
Mama je prebrzo odavala emocije.
Zbog nje sam već u osnovnoj imao egzistencijalnu krizu.
Bili smo sami u autu, na putu u glazbenu školu.
Htio sam sjesti otraga.
Stala je pred vrata i rekla: „Znaš što?
Sjedni naprijed.”
Prvi put! Sjećate se koliko je to velika stvar?
Rekao sam:
„Sigurno?”
A ona će:
„Da, sigurno.”
„A zašto šapćemo?”
Ušao sam, sav uzbuđen.
Mislio sam si: „To!” Bio sam presretan.
Pomislio sam: „Sad ćeš plaćati porez.”
Uvijek sam se bojao poreza.
Tata bi otvarao kuvertu i govorio:
„Uživajte dok i vas jednog dana ne ščepaju.”
I otišao bi spavati, sav tajanstven.
Brat i ja, ušuškani, pitali bismo se: „Stižu li porezi?
Kako to ide? Ne razumijem.”
Mama i ja vozimo se. Vruće je.
I sretan sam što otvaram prednji prozor.
Stražnji je za luzere.
Stražnji moraš…
„Nemam novaca za automatizirani sustav.
Sve moram ručno.”
Ah, siromasi.
A kad otkrijete onaj gumb…
Odjednom se razbahatite.
I podbadate ove otraga: „Puše ti? Ja ću zatvoriti.”
Ne ide mi pantomima, oprostite.
Izgleda kao da kravi zabijam prst u oko.
Nije baš jasno uživa li ona u tome.
„Ne, prestani!”
Ili…
„Još! Zabij mi i drugi! To!”
Mogu ovako još pet minuta,
ali to bi bilo radi mog užitka.
Htio sam vaše mišljenje.
Ne, dosta je bilo. Ne! Zbilja…
Više plješćete zvukovima nego šalama. Ne znam što da mislim, ali dobro.
Razumijem vas.
Ali ako zabijte prst kravi u oko… Pardon.
Prestat ću. Ne bi ni primijetila.
Kladio bih se. Siguran sam. Pokušajte idući put u polju.
Samo bi…
„Ajme, ne vidim na desno oko. Što se…
Ajme!
Tamo je bilo drvo, a sad ga ne vidim. Prečudno!
A, evo ga! Sve je u redu!”
Usredotočite se. Rastreseni ste.
Spustim prozor.
U autu sam s mamom.
I spustim prozor.
Na glavi osjećam topli ljetni povjetarac.
Na pamet mi pada glupa ideja. Znate kako počinju američki filmovi.
Dva tipa u Cadillacu na cesti, kožne jakne, Ray-Banice.
Trešti neki rock.
Ruke su im naslonjene na spuštene prozore.
„Sloboda!”
Oduvijek sam to htio.
Spustio sam prozor ovoliko. Toliko mi je mama dopuštala.
I tako, neprimjetno,
ispružim tri prsta kroz prozor,
kao hobotnica koja bježi iz japanskog restorana.
Pogledam mamu i…
„Sloboda!
Ali ne previše.”
Mama još spušta prozor i skoro ispadam iz auta.
Cijela mi je ruka vani.
I sjetim se nečega. Kažem si: „E pa hoću.”
I zaboli me. Stavim ruku na krov.
Kažem si: „Hej, polako, stari.
Porezi će te sjebati, pazi se.”
Mama navija glazbu.
Pušta Beatlese, „Hey Jude”.
Najbolja pjesma na svijetu i jedan od najdražih trenutaka.
Odrastam. Stiže ljeto, nove prilike…
Mama i ja gledamo u istom smjeru.
Super nam je.
Lijepo je vrijeme, uživamo. Stišava glazbu i kaže: „Znaš što?
Pokopajte me uz ovu pjesmu.”
Imao sam malu egzistencijalnu krizu.
„Ustvari, ne volim sjediti naprijed.
Jer onda mi se mama obraća.”
Vidjela je da mi je muka. Opet stišava glazbu i kaže: „Hej.
Ma smiri se.
U redu je.
Svi ćemo umrijeti, ne samo mama.”
Kao uvijek, pretjera s jednom rečenicom.
Na rubu je litice, neka prestane.
Ne vidi da je svima neugodno jer izgubila je sve filtre.
Novim se rečenicama još više zakopava.
Čim mi je to rekla, bilo joj je bolje.
Otad znam zašto mama nema psihičke probleme.
Prenese ih na nas.
Jako mudro. Djeca za to i služe.
Štafeta ide od jedne do druge generacije. Postane teško, pa kažeš: „Izvoli, zlato!”
-„Što je to?” -„Trauma!”
U tome je stvar.
Od cijelog prizora još imam noćne more.
Mama me izbacuje iz auta i odlazi uz Beatlese.
Mislim si: „Svi ćemo umrijeti.”
Učitelj harmonike dolazi po mene. Sat uskoro počinje.
Svirao sam šest godina.
Da, očekivao sam tako tužne poglede. „Imao si baš super djetinjstvo!”
Prvo sam htio svirati gitaru.
Kao svi dečki, da nešto poševim.
Tome gitara i služi. Gitara šalje skrivene poruke.
Priča priču. Gitara je falusni predmet.
Svirate je na plaži dok nekoga gledate u oči. Priča priču.
Ali ovo…
Nema istu poruku, vjerujte. Poruka je: „Radim odličnu hladetinu.”
Skroz druga stvar.
Šest godina harmonike da udovoljim tati.
Tata nije volio da se ponašamo kao djeca.
Važno mu je bilo da budemo sretni tek kad odrastemo.
Htio je da se, dok smo djeca, pobrinemo za svoju sreću u budućnosti.
Zato sam odabrao instrument za odrasle.
Harmoničar.
Tako profići kažu.
Glupost. Tko uopće svira harmoniku?
Osim beskućnika?
Kao mali, proveo sam stotine sati
s 9,5 kilograma metala u krilu svirajući poslijeratnu glazbu.
Kad završi rat, pošalju te s harmonikom.
Pa pjevate…
Avignonski borci stupaju
S fronte se vraćaju
Užasan instrument.
Nepresušni izvor melankolije do smrti.
A najgore je bilo kad smo nakon škole išli u glazbenu.
Prijatelji i ja, svi bijelci.
Oni bi otišli na gitaru, svi ponosni: „Barit ćemo ženske!”
Rekao bih: „Vidimo se!” i nastavio hodnikom, sam i tužan,
do učionice harmonike, a atmosfera bi bila…
„Pazite se, stižu Nijemci.
Treba obraniti Strasbourg, momče!”
Bilo je gadno.
Prestao sam svirati harmoniku u jednom ključnom trenutku…
Još mi je teško. Bio sam zaljubljen u jednu curu.
U osnovnjaku smo imali tulum. Bio sam lud za tom curom.
Za Ninon.
Ondje je bio moj prijatelj Thomas i znao je da je volim.
Rekao sam mu. Povjerio sam mu se.
Znate već kamo ovo vodi? Ipak ću vas odvesti.
Thomas na tulumu mudro vadi gitaru.
Samo odjednom!
Stane on u kut i krene svirati neke pizdarije.
Ninon mu priđe i, drolja, stavi mu ruku na leđa!
Pardon!
Ne broji se, reagirali ste nakon što sam se ispričao.
Rekla mu je:
„Baš si kul, Thomase. Sviraš gitaru.”
Te mu ga je večeri izdrkala.
Francuska, ljudi moji.
Izdrkaš ga nekom za par akorda.
A rekao sam mu da je volim. I on svejedno…
Vama je to u redu. Jeste li vi normalni? Na čijoj ste strani?
Rekao sam mu, znao je! Veleizdaja! Grčka tragedija!
Kao nož u leđa u trećem činu. Gnjusno.
To djetetu slomi srce i zauvijek ga progoni.
Bio sam bijesan.
Htio sam ubiti Thomasa, zadaviti ga golim rukama.
Mogao sam, jak sam. Svaki tjedan nosim 9,5 kila.
Nije pošteno.
Ja nisam mogao nositi harmoniku na tulum.
Na šesti kat, bez dizala.
To je instrument za prvi kat. Ili metro. Ili rovove.
Za sve što gravitira paklu.
Đavolji instrument,
kako bi rekli profići.
Čak i da sam je donio, ne možeš je svirati na školskom tulumu.
Ne vjerujete mi, ali zamislite tulum u osnovnjaku.
Zamislite.
Zamislite klinca. Nema prijatelje, stalno trepće, trpa u sebe krekere.
Sav nabrijan zgrabi mikrofon za karaoke.
„Dođite, stanite oko mene, ne bojte se!
Ninon, ovo je za tebe!”
I otvara kovčeg. Ima kovčeg!
Izvadi nešto golemo, svima izgleda kao Fiat 500.
Stavlja tregere. Jao, sama riječ „tregeri”!
Otraga je kopčica za pričvršćivanje,
da vam harmonika ne padne i polomi noge, pa ostanete invalid.
Ups, mali!
Ozbiljno, na prvom satu učitelj nam je rekao: „Pazite na kopču.
Inače će… Vidiš, Jean-Louise? Eto.”
Klinac s najgorom skoliozom viče: „Ninon!”
Avignonski borci stupaju
Gotovo je za njega.
Gotovo!
Nitko mu neće taknuti genitalije.
Nitko nikad nije rekao: „Baš bih poševio harmonikaša.”
Nikad.
Poslije sam radio stvari u kojima uživam.
Kad su me moji pustili u Pariz, išao sam pred komičarske klubove
i razgovarao s komičarima. Obožavam humor.
Jako glupa rečenica. Samo malo.
Sad sam se čuo.
„Obožavam humor. I disanje! Baš to volim.
Neophodni su. Da, znam ja i pametne riječi.”
Htio sam početi,
pa me jedan komičar upoznao s voditeljicom audicija.
Uspio sam proći sa 16 godina, na audiciji za Petit Journal.
Sa 17 sam prvi put nastupio na televiziji. Vrlo mlad.
Nakon prvog nastupa imali smo zabavu s ekipom i slavnima.
Pomislio sam:
„Moram odmah kući sve ispričati roditeljima.”
Išao sam taksijem. Imao sam love.
Od televizije.
Od Židova.
I… Ma šalim se! Ovo je otišlo u neočekivanom smjeru.
„Previše ih je u ovoj branši!”
Šalim se.
Došao sam kući taksijem. Zalupio sam vratima auta.
Čekao sam da taksi skrene jer nisam htio da itko vidi.
Okrenuo sam se. Kuća je izgledala golemo.
Do nje je vodio šljunčani put.
Koraci su se čuli glasnije nego inače. Bilo je baš gadno. Prečudno.
Pozvonim na vrata. Sav nervozan, ne znam zašto.
Otvara mama u ogrtaču i prvi me put čvrsto zagrli.
Čvrsto!
I šapne mi u uho, kao tajnu: „Ponosim se tobom, sine.”
Odmaknuo sam se.
I rekao:
„Sjajno.”
Postao sam aristokrat.
„Sjajno, majko. Sad možete u konjušarnicu.”
To nisam bio ja! Ušao sam u dnevni. Tata je sjedio pred ugašenim televizorom.
U boksericama.
Rekao je: „Sjedni.” I sjeo sam, kao na satu razrednika.
Rekao mi je: „Čuj.
Gledao sam Journal Petit.
I čuj…
Mislim da…
Previše zuriš u prazno, izgledaš glupo.”
To mi kaže. I nastane muk.
Udara rukom o bedro.
Ustaje tromo.
I kaže: „Laku noć svima.”
A bili smo sami.
Zvučao je kao muškarci koji planiraju pobiti obitelj u snu.
„Laku noć svima. Mirno spavajte.”
I ode spavati u svoj usrani lasičji brlog.
Pomislio sam: „Jednom ću te ubiti, znaš!”
Očekivao sam „volim te” ili „ponosan sam.”
Nikad to nije rekao. Ne krivim ga jer ni sam to nije iskusio.
Znam da nas tata silno voli.
Ubio bi za nas. Već jest, dvaput.
Ali kad se radi o osjećajima, između njega i svijeta nastane zid.
Bojim se. Ne želim da se to meni dogodi.
Kad želim poljubiti curu koju volim.
Roditelji se moraju srediti
jer inače nastaju djeca koja ne znaju s osjećajima.
„Zdravo.”
Večera se gotovo u tišini.
Volimo se, ali si to ne govorimo.
Srca nam lupaju, vrištimo u sebi. Dijete misli: „Da, volite me.
Ali želim to bar jednom čuti, da me ohrabri za idućih 25 godina.”
Tata kaže: „Jebiga, volim te sine. Pojeo bih te.
Izglodao bih te do kostiju, progutao bih te cijelog.
Ali ne mogu ti to reći jer osjećaji su za one s vulvom.”
A mama kaže: „Bez brige, imam ja dovoljno vulve za sve!
I našla sam vikendicu na jezeru!
Napokon!”
Koja šteta.
Svi rade gluposti, pa tako i ja.
Kamufliramo ljubav u kratke rečenice, u svakodnevne malene geste.
I želimo da osoba koju volimo sama protumači te znakove ljubavi.
Postaje složeno. To se zove Trojanski konj.
Ratna strategija.
Čudno mi je razmišljati u što ja sve kamufliram ljubav.
Nedavno sam shvatio da je kamufliram u zločeste šale.
Kad nekoga volim, želim ga uništiti.
Nezdravo je. Moj cimer i najbolji prijatelj kojeg sam spominjao
imao je rak.
Kad smo saznali, organizirali smo tulum iznenađenja,
da mu zaželimo…
Nismo uopće razmišljali!
„Sretan ti rak, prijatelju!”
Sakrili smo se iza kauča i čekali da se vrati u stan.
Kad je stavio ključ u bravu,
pomislili smo: „Tulum povodom raka možda i nije baš dobra ideja.”
Nevjerojatno, zar ne?
Ljudi imaju sposobnost
u žaru trenutka shvatiti da im je ideja od početka bila glupa.
U zadnji tren shvatiš što riskiraš.
„Ljubavi, je li sad baš pravi trenutak da imamo dijete?”
A doktor će: „Što se zbiva? Prerežite pupčanu vrpcu.”
Tako to ide, razmišljamo kad je kasno.
Ušao je u stan prije desetak sekundi, a mi smo još…
Kao provalnici.
Jedan se prijatelj ohrabrio i kaže:
„Jebote, što ćemo…
Hej!”
A cimer će: „Ma koji…”
Mislili smo da je srčani udar zgodan dar.
Ljepši način da ode.
Bez brige, bolje mu je. Izliječio se.
Dao mi je da se šalim.
Rekao je: „Zbijaj šale o mom raku do mile volje.”
Taman prije nego što je umro.
Tu je šalu prvu odobrio.
On obožava nogomet, pa smo ga igrali na tulumu.
Bio je golman. Ipak je imao rak.
Ne znaš kako reagirati kad ti draga osoba kaže takvo nešto.
Meni je prvom rekao.
Rekao je: „Imam rak”, a ja njemu: „Pij vode!”
Ne znam zašto, ali to sam rekao.
Bio je golman.
I to jako loš.
Lopta bi mu se približila. Lako bi je uhvatio, ali bio je preloš.
I ušla bi u gol.
Prijatelji su bili ljuti, ali nisu to smjeli pokazati.
Jer imao je rak.
Najbolje je gledati muškarce kako potiskuju bijes.
Svi bi rekli: „Ma joj, nema veze!
Pazi ubuduće! Gledaj oko sebe!
Sve je u redu. Zabavljamo se!
I ti se zabavljaš? Super nam je! Krasna večer!
Jednom se živi!”
Bio sam bijesan.
Otad znam da zbijam zle šale o dragim ljudima.
Prišao sam mu i rekao: „Rak si znao uloviti, ha?
A loptu ne znaš?”
To znači „super fora” na talijanskom.
Umirao je od smijeha…
Drugi komičari čekaju pljesak, pa idu popiti vode, a ja…
Bio bih grozan doktor.
„Dakle, imate…
AIDS. Eto.”
Baš dobro.
Umirao je od smijeha. Zna on u što ja kamufliram ljubav.
Prepoznao je to i rekao: „Ovo ti je najbolja fora dosad!”
Uvrijedio sam se.
Ma ne, bio sam sretan.
Ovo mi je najbolja fora dosad!
Pogledao sam prijatelje i rekao nešto što ni sad ne shvaćam.
„Ljudi, jeste li čuli kako sam izrešetao ovu budalu?”
Što je to bilo?
Samo mi je izletjelo, kao da sam seljačina.
A prijatelji se nisu ni okrenuli.
Svi su samo gledali ustranu.
Bilo im je neugodno.
I meni je bilo jer sam tad shvatio
da tom šalom nisam htio nasmijati njega,
nego sebe.
Jer sam bio tužan.
Prijatelju je loše,
pa sam krenuti bacati fore umjesto da se rasplačem.
Tako mi je bilo lakše.
Pomislio sam: „Trebaš psihiću.”
I otišao sam.
Ispričao sam psihijatrici za tulum i rekla je…
„Dakle,
osjećate se ranjivo
i umjesto da budete iskreni, jer se bojite da će vas odbaciti,
vi druge činite ranjivima.”
-„Dakle, šupak sam.” -„Niste.
Ne baš.
To nije medicinski izraz.
Zapravo, to je kao da…”
-„Šupak sam.” -„Da! Jeste.
To vam je 72 eura.”
Žena je nevjerojatna. Pošizio sam.
Sve nešto hoda po jajima, a onda ovo.
Cimer je išao k njoj zbog krize srednjih godina.
Nije mogao govoriti o tome. Puno je puta bio kod nje.
I rekla mu je nešto suludo. Ispričao mi je i pošizili smo.
Rekla mu je: „Ovo će nam biti prva radna sesija.
Napokon imam dijagnozu za vas.
Dakle,
imate krizu srednjih godina.”
Odgovorio je: „Da.
Pa, zato sam i došao ovamo…
Bilo je naznaka.
Imam 40 godina.
Prolazim kroz krizu.
Ne biste rekli, ali kad zbrojite dva i dva…
Zadržat ću si 72 eura.”
Rekla je: „Ne.
Nećete ih zadržati.
Kriza srednjih godina ne znači baš ništa.
Recimo da, kad se rodite, na leđima imate malenu školjku.
Kao puž.
Slušajte me.
Koračate kroz život.
Kad dođe neko važno iskustvo…
spremite ga u školjku.
Briga vas, znate tko ste, pa bezglavo jurite kroz život.
Petnaest godina, 18, 22, 26, 30…
Mislite da je školjka puna. Ali ja znam bolje od vas.
Kuc-kuc, prazna je.
Pa idete dalje.
Trideset i tri, 36, 40.
I tu stanete. Sagledate situaciju.
Idete vidjeti što ste ostavili sa strane.
‚Ali nema ničega u školjci.’
Školjci, školjci…
Što svi radimo kad mislimo da smo nešto izgubili?
‚Policija za školjke?’
Znam, glupo je. Ali to vam je kriza srednjih godina.
Hitan slučaj.
Koji ne postoji.
Jer je prekasno.
Vi ste puž.”
Bio je potpuno izgubljen.
Šepao je do doma. Ja sam se odmarao na kauču.
Skočio je na mene: „Moraš živjeti!”
„Planirao sam i prije nego što si me zaskočio.”
Rekao mi je: „Moraš sve skupljati jer…
-Jer kad pokucaš na školjku…” -„Dobro.
Očito mi je nešto ovdje promaknulo…”
-„Policija za školjke?” -„Aha, dobro.
Sad mi je sve jasno. Ali, iskreno, plašiš me.”
Osjećao sam se bolje kad smo razgovarali o tome.
Idu mi dvadesete i mislim si:
„Kad to krene?”
Jeste razmišljali o tome? „Kad ću postati svoj?”
Osjećao sam se kao da ne vidim nešto što se drugima podrazumijevalo.
Izluđivalo me to. Ali moj se cimer isto pitao s 40,
moj tata valjda sa 70. To me smirivalo.
Cijeli život nastojimo biti svoji.
Trudimo se. Važno je sudjelovati.
Do kraja se tražimo i to me smiruje.
Vas, doduše, baš i ne.
Najviše smo bili svoji kao djeca. Što se onda dogodi kad odrastemo?
Ne znam.
Odrastemo li ikad? Dobro pitanje. Ja mislim da ne.
Osoba koja smo postali odrastala je uz dijete koje smo bili
i štitila ga.
Onda ga je ugušila. U svima nama umrlo je dijete.
Ne znam za vas, ali to je moj stav.
Dobro, dijete nije umrlo. U agoniji je.
Bez obzira imate li 20 ili 60 godina,
katkad hodate ulicom, vidite zebru i pomislite:
„Hodat ću po bijelim crtama.”
Dijete u vama viče: „Ovdje sam!
Zašto si ćelav?”
Tako će meni biti.
Kao dijete bio sam previše svoj. Nikoga se nisam bojao.
Odmah bih svakome prišao: „Zdravo, kako ste?”
Nisam Nijemac, ali sam čudno govorio, pa su svi mislili: „Gle malog Nijemca!”
Kao dijete bio sam previše svoj.
Znate takvu djecu?
Imaju velike glave. Bulje u vas kao da im dugujete lovu.
Na obiteljskim večerama uvijek bih…
Niste još vidjeli takvog klinca.
Pogledao bih vas.
Povukao bih vas za džemper i rekao: „Boli me guzica.”
„Dobro. Što da sad…
Sigurno mene trebaš? Mi se ne poznajemo.”
„Mama mi ne da musaku!
-A pojeo sam dvije porcije.” -„Aha.
Dobro. Oprosti.
Marc, jesi li čuo? Što da sad…
Što ćemo…
-Kako se zoveš, zlato?” -„Panayotis!”
„Aha, dobro.
Marc, mali je SS-ovac!
Čudan je, bojim se. Idemo odavde, Marc!”
Kad si klinac, briga te. U osnovnoj postane teže.
Društvo je maleno. Još je teže kad sviraš harmoniku.
U osnovnjaku, da bi me drugi voljeli, da bih se svidio starijim klincima,
nakon škole dijelio bih čokoladu koju sam kupio džeparcem.
Slobodno me sažalijevajte, to je normalno.
Cijeli dan nosio bih čokoladu u džepu.
Navečer bih čekao na izlazu i vikao klincima: „Operacija čoko-čoko.”
Ne u sebi, nego naglas!
Kao policajac u civilu 70-ih, pomalo sumnjiv.
„Operacija čoko-čoko!”
Prišao bih im. Bilo je baš jadno. Pitao bih: „Hoćete čokolade?”
Kao obrnuti pedofil, kad malo bolje pogledaš.
Nudio bih je starijim klincima. „Dođite, Twingo mi je pun čokoladica!
Dođite!”
I palilo je.
Družili bismo se. Bio sam netko.
Imao sam kutiju čokoladica, svakog bih jutra uzeo jednu ili dvije.
Jednog jutra kutija je bila prazna.
Uspaničio sam se kao nikad.
Bilo je tužno, ali i smiješno. Trčao sam uokolo: „Gdje su mi čokoladice?”
Bilo je napola smiješno, napola tužno.
Smužno.
Pitao sam sestru zna li gdje su.
Rekla je:
„Ne.”
Shvatio sam što je napravila i isplakao se kao nikad.
Izgovorila je sad već kultnu rečenicu:
„Dobro je, smiri se, pralino!”
To mi je očito bio nadimak.
Uzeo sam nož i rekao: „Ubost ću je!”
Otac je dotrčao i zgrabio nož.
Mali savjet.
Ako mislite nekoga ubiti, nemojte prije toga viknuti svoj plan.
Uzbunit ćete nadležna tijela.
Uzeo mi je nož: „Hej!”
I zastao.
Kad tata to napravi, znaš da slijedi životna lekcija.
Tata baš ne sudjeluje u odgoju, ali svake dvije godine izvede puč
da opet zauzme tron oca.
Isticao mu je mandat od onih kopriva.
Bilo je vrijeme.
Uzeo je nož: „Hej!
Gledajte… Sad ću ja vama…”
Jadnik, morao je improvizirati.
Uzeo je nož.
I dao ga sestri: „Hajde, ubodi ti njega!”
Nije, šalim se.
Uzeo je nož i slomio ga preko koljena.
Sad si mislite: „Tata ti je baš kul!” Ne.
Porezao si je ruku i koljeno. „Vidite? S noževima se ne igra!”
„Pa, znamo!
To vrijedi i za tebe. Čuješ li ti što govoriš?
Kad ispustiš glas, dođe li ti zvuk do bubnjića?”
Nije htio priznati.
Muškarac je: Nije glup da se ozlijedi pred djecom.
„Krvariš. Jesi dobro?” A on će:
„Kako to misliš?”
To mu je omiljena uzrečica kad mu se suprotstaviš: „Kako to misliš?”
Nije više mogao poricati ozljedu, čulo se.
Čulo se. Kap.
Kap. I rekao je…
Idite po mamu, da vidimo.
Nevjerojatno.
Pohitao sam: „Mama, tata je ozlijeđen!”
„Izdržat će on, velik je!”
Nein!
Tata umire na parketu. Trebamo pomoć.
Nevjerojatno.
Otad da me zavole, umjesto čokolada bacam fore. Lakše je.
I nije opasno.
Polako sam gradio sebe kakvog je otac priželjkivao.
Postao sam samouvjereni, duhoviti zavodnik
koji nikad nije ranjiv. I koristilo mi je to.
Osim kad bih htio poljubiti curu.
Tad bih se samouvjereno skrivao u kupaonici s čašom vode.
Sam, bespomoćan, znojan.
Zaljubio sam se u tu curu kao u filmovima.
Rekla je jednu rečenicu i odmah sam znao da je volim.
Osjetio sam val topline od glave do pete.
Da biste razumjeli tu rečenicu, reći ću vam još nešto o svom djetinjstvu.
Dirao sam si bradavice.
Ako se krenete hihotati, neću moći ništa reći.
Konačno vam se otvorim, a vi mi se smijete. To nije lijepo.
Ne gledajte me tako. Vidim vas!
„Bio je čudan klinac, ali ovo je već nešto drugo.”
Ne! Svi su klinci po nečemu čudni.
Nisu? Zašutjeli ste.
Često smo vodili brata u bolnicu
jer bi rekao: „Neću disati dok ne dođemo doma!”
Luzer bi se srušio nakon 20 metara.
A ja bih si trljao sise kad bih bio tužan.
Sise, cice? Kako god.
Ne gledajte me tako!
Starci bi me izgrdili, otišao bih u sobu i…
To je bila moja opsesija. Strpajte me u zatvor!
Svi smo imali svoju Narniju za rješavanje stresa.
To nije poanta.
Poanta je da sam kao klinac mislio:
„Zašto nitko ne zna za tu tehniku nestajanja?”
Zato sam počeo govoriti svima, da proširim glas.
Prišao bih starijim klincima.
„Kad si dirate bradavice…” Rekli bi: „Makni se od nas.”
Brzo bi me otkantali.
Prišao bih i prijateljima staraca kad bi došli na večeru.
Jadni ljudi.
Ovako bih sjeo na rub kauča i čekao.
Kao bezdlaka mačka.
Kad bi objesili kapute i ušli sa starcima u dnevni,
napao bih ih.
„Znate, Sylvie, kad si ovako trljate sise…”
Bojali su me se. Krenuli bi paničariti.
Bio sam im kao istraživački novinar.
Skrenuli bi pogled čim bi me vidjeli. „Ne, ovdje nema neprijavljenih radnika.
Smijete me pratiti? Je li ovo zakonito?”
Bojali su se.
Jedne večeri
mama mi je ušla u sobu i pitala:
„Kako si?
Dobro?
Super.
Dolaze nam Marc i Véronique.
Kako si? Dobro?
Super.
Nego, nemoj im govoriti
svoju malu tajnu, može?”
To je bio tabu u obitelji.
Rekla je: „Ako želiš, otići ćemo psihijatru.”
Pitao sam: „Tko je to?”
„Panayou, to je netko kome plaćaš
da te sluša i prihvaća takvog kakav jesi.”
Najljepša definicija psihijatra koju sam čuo.
Samo psihiću možeš reći: „Ja sam Philippe.
Šef me maltretira, ali trpim to kao profesionalac.
Pravim se da idem zapaliti iako ne pušim.
Kad idem s posla, skrenem lijevo i uđem u cvjećarnicu.
Kupim hrčka i zdrobim ga pod pazuhom.
To je moj đir.”
Sva sreća da postoje psihijatri.
Prijatelj bi ti na to rekao: „Philippe, jesi dobro? Što…
Nisam znao da u cvjećarnici prodaju hrčke.”
Ljudi ti postavljaju hrpu pitanja, a psihijatri se samo uzbude.
Kažu: „Opa, izazov!
Koje je boje bio hrčak, Philou?
Glodavci često simboliziraju Isusa. Porazgovarajmo malo o tome.”
To im je posao.
Otišao sam psihijatrici svjestan da mi se svi rugaju.
Zato nisam htio govoriti o tome.
-Pitala me: „Što radiš po cijele dane” -„Diram bradav…
Kvragu, dobra je!
Nemojmo se obazirati.”
Ja bih se prepao da to čujem od klinca.
Suviše biran rječnik. „Sve ću vam ispripovijedati, doktorice.”
Kao zlikovac iz Jamesa Bonda. „Iznijet ću sve potankosti.
Katkad sam pomalo
nestašan.
Zatvorim se u svoje odaje,
odnosno,
u predvorje.
I trljam si…
silovito, doktorice,
područje bradavica.
I onda moja duša
napusti moje tijelo.
Volim taj osjećaj, doktorice.”
Nisam tako govorio. Vjerujte mi, nisam bio tako jeziv.
Ali rekao sam joj
i kažem vam, ovako je reagirala:
„Molim?!”
Smijala mi se!
Tad sam si rekao da više nikad neću govoriti o tome.
Nikad!
Sve dok Njemačka ne bude…
Šalim se.
Ali bilo mi je strašno neugodno. Užasno.
Sve sam potisnuo, godinama to nisam spominjao.
Bio sam na prvom spoju.
Ne tako davno, s tom curom…
Tad je Chirac bio predsjednik, vrijeme stvarno leti.
Uglavnom, bilo mi je neugodno.
Valjao sam glupe fore da joj se svidim.
Prekinula me i rekla: „Hej.
Ti se samo šališ, uopće ne razgovaramo.
Idemo se malo upoznati. Reci mi nešto o svom životu.
Imaš neku smiješnu priču iz djetinjstva?”
Rekao sam: „Imam,
ali hajde ti prva.”
Htio sam vidjeti što će reći.
Ako ispriča nešto slatko, recimo:
„Bila sam ljevakinja, ali tenis sam igrala desnom rukom”,
ja neću moći reći: „A ja,
ja bih si dirao bradavice da nestanem!
Objema rukama! Ambidekster!” Ne.
Krene prva, ispriča nešto hrabro. Odahnem.
Ispričam i ja njoj. Zastane i kaže: „Molim?
I ja.”
Kažem: „Molim?!”
Jeste ikad toliko voljeli osobu
da ste joj od muke željeli smrt?
„Jako mi se sviđaš!
Ne! Sviđala si mi se!”
Niste? Nikad? Ni ja.
Samo provjeravam jesmo li na istoj stranici. Jesmo.
Bio sam presretan i rekao joj da mi sve ispriča.
Rekla je: „Ma ne mogu, nisam još nikome ispričala.”
Rekoh: „Hajde!”
Ona će: „Dobro…
Kao klinka osjećala sam se kao smetnja.
Bilo me je sram. Zaključala bih se u kupaonicu.
Osjećala sam ogroman teret. Baš glupo.
Ušla bih u hladnu kadu, bez vode. Bilo je grozno.
I trljala bih si rebro.
Onda bih osjetila nekakav elektrošok i činilo bi mi se kao da nestajem.
Kao da sam na trenutak umrla. Baš dobar osjećaj.
Poslije bih više cijenila život.”
Rekoh: „Mogu li…
Mogu protrljati bradavicu o tvoje rebro?
Da vidim hoćemo li oboje nestati.”
Smijala se.
Ali ja se nisam šalio.
Zaljubio sam se.
Nisam je poljubio na prvom spoju.
Na drugom je to htjela, ali nisam mogao.
Treći je bio katastrofa, a za četvrti već znate.
Otišla je iz mog stana i ostao sam na kauču s cimerom.
Bio sam očajan. „Gotovo je, otkantat će me.
Koliko još spojeva? Osam? Dvanaest?
Vrijeme je da ugovorimo plaću!”
Cimer me nije slušao, hodao je okolo.
Rekao je: „Ne!
Poljubit ćemo je!”
Rekoh: „Previše si se ufurao, plašiš me.”
A on će meni: „Slušaj me!
Za peti spoj dovedi je tu. Neću vas prisluškivati iz sobe.
Kad pozvoni, otvori joj, ali neka ostane u hodniku.
Kad pozvoni, otvori joj bez riječi.
Pogledaj je u oči i poljubi je.
Odmakni se, odmjeri je
i reci: ‚Hej.
Jesu ti ovo bile najdulje tri minute u životu?’”
Gledajući unatrag, ideja je glupa.
Ali tad sam mu rekao: „Pa ti si genijalac!”
Mnogi dokazi to pobijaju.
Osam bivših žena. Dvanaest alimentacija. Je li to legalno?
Poslušao sam ga i nakon 72 sata na vratima sam čekao peti spoj.
Po zvuku potpetica na parketu znali smo da stiže.
Cimer je provirio iz sobe: „Čuješ li? Stiže!”
Rekoh: „Koji smo mi jadnici. I čudaci.
I daj obuci hlače.”
Pozvonila je.
Otvorim joj.
Pogledam je u oči.
I ništa.
U glavi čujem…
A ona se, naravno, krene približavati jer želi ući.
Zamislite, pozvonite, otvore vam i…
Počnete sumnjati u sebe. „Jesam ja zvonio ili si ti?
Što se događa? Ne razumijem.”
Ona mi se približava, a ja paničarim jer mora ostati u hodniku.
Blokiram je laktom, kao da je to normalna poza.
Odmakne se i pita: „Jesi dobro?”
Pomislim: „Sad ili nikad, hajde!”
I krenem je poljubiti, ali ne kao u ljubiću,
nego kao u filmu sa zombijima. Ovako.
Ja se primičem, a ona odmiče.
Pomislih: „Baš je daleko.
Da sam znao, ponio bih grickalice.”
Više se nisam mogao primaknuti, maksimalno sam istegnuo gluteuse.
Nismo se ni poljubili ni dodirnuli.
Samo sam rekao:
„Najdulje tri minute u životu, ha?”
Rekao sam to tim glasom.
Užas, kao da je mučim.
„Najdulje tri minute u životu, Jean Moulin!”
Užasno čudno.
Uspravila se i rekla:
„Najdulje tri minute?
Misliš zbog onoga prošli put?
Htio si me poljubiti?”
Rekoh:
„Kako to misliš?”
Htio sam nestati, ali znala je za bradavice.
Pomislio sam si: „Bilo bi bolje za nas da ona umre.
Preživjet ćemo.
Ja ću preživjeti.”
Podbacio sam. Ja stojim u stanu,
ona u hodniku, na otvorenim vratima.
Čavrljamo mi tako.
U jednom trenu, u mrtvom kutu, vidim da netko stoji uza zid.
I čujem:
„Poljubi je!”
Pa nije ovo utakmica, budalo!
Čula je glas. Pogleda unutra.
I vidi ga!
-„To ti je cimer?” -„Ha? Molim?”
Ona će: „Je li ti to cimer?
Onaj tip u boksericama?
Zato ne želiš da uđem? Smetam vam?”
Ne znam je li to bila šala ili provokacija.
Ali shvatio sam je ozbiljno i rekao…
„Ja ne vidim nikoga.”
Sve sam porekao.
Doslovno.
A bio je ondje. Pokušao sam.
Dosta hrabro. Kao da bi rekla: „Imaš baš zgodnu lampu!”
Koji glupan!
Pomislih: „Ma nisi valjda.”
Htio sam reći da se šalim, ali preduga me je stanka odala.
„Ne vidim nikoga.”
Koja budala.
Ona ima smisla za humor. „Nije stvaran?
Dobro.
Ali vrlo ga jasno vidim.
Pardon! Drago mi je.
Čudno pitanje, ali jeste stvarni?”
A on će…
„Ne znam, jebote.
Spremit ću to u školjku.”
Istina je još gora. Obratila mu se, a on se okrenuo i otišao.
Kao da ga neće skužiti ako šuti.
Pogledala me.
Kao da misli: „Katkad si baš blesav.”
Gurnula je vrata.
Odvažno je ušla u stan, kao da plaća pola stanarine.
Gurnula me je u kut,
pogledala u oči,
ali ne slatko,
nego kao sova.
Mislim da je znala da jednostavno ne mogu.
Da ne znam kako, da mi to nije u krvi.
Poljubila me.
Nisam vam ja štene!
Zvučalo je kao da mislite: „Sam si se pokakao, bravo, Melkiore!” Ne.
Nisam osjetio ništa.
„Pa što da onda mislimo?”
Bio sam kao komad betona pred njom.
Hladan. Distanciran od nje, od sebe, od svega. Kao da sam sâm. Prečudno.
Otišla je na kauč.
Ja za njom, ipak je moj stan.
Razgovarali smo sat-dva, a kada razgovaramo,
imam osjećaj da je volim.
Poljubi me, ne osjećam ništa.
Morala je ići jer rano ustaje.
Otpratio sam je do vrata. Polako me poljubila.
I ništa. Baš ništa. Prečudno.
Kaže mi: „Dobro,
vidimo se uskoro.”
Odgovorim: „Da.”
Sad sam smio.
Bio sam izgubljen.
Otišao sam kući. Pomaknuo se za metar.
Sjeo sam na kauč i pomislio si, doslovno:
„Sad barem znaš.
Ne znaš voljeti.”
Naježio sam se. Glupo, ali vjerovao sam u to.
Uvjerio sam se, iznio argumente: „Ne znaš voljeti. Događa se.
Ne zna baš ni tvoj tata, a ne znaš ni ti. Tako ti je to.
Nekim ljudima ide, drugima ne ide.
Neki ljudi rade odličan, a neki odvratan kruh.
Jer nedostaje soli.”
Cimer je izašao.
Sve je čuo. Stavio mi je ruku na rame.
I šapnuo:
„Sad si muškarac, jebote! Ponosan sam.”
Osjetio sam leptiriće u trbuhu.
„Jesam li zaljubljen u njega?”
Rado bih vam rekao da sam u vezi s tom curom,
da imamo krasnu djecu, da idemo na doručak svakog vikenda.
Jedemo jaja.
Ali nisam je više vidio.
Neki su razočarani. Vama je ovo predstava, a meni život.
Nedavno sam imao premijeru nastupa.
Odnosno, prije ove divne pandemije.
Mljac! Da se bar ponovi.
Imao sam tremu. Kad imam tremu, zovem mamu.
Kažem joj da imam tremu. Praktično.
Kažem: „Nije mi dobro.”
Ona će: „Baš je dosadan s tim!
Kako ti ne bi bilo dobro?
Vidiš da si me uspio nazvati.”
Slatka je u tim trenucima.
„To je zbog nastupa?”
Odgovorio sam: „Ne znam, valjda.”
„Gle, imaš premijeru.
Isprobavaš nove stvari, kao svaki prvi put u životu.
Ako ne valja, probaš nešto drugo.
Imaš premijeru. Sve ćeš usrati i nikom ništa.”
Rekoh: „Stani!
Pretjerala si. Hvala.”
Uvijek poentira kao Jean-Claude Van Damme.
Rekla je: „Ma ne, svi će se usrati,
ali od smijeha!”
I preda telefon tati.
On ga uzima, čujem kako diše i skupim hrabrosti.
Kažem mu:
„Imam tremu.” Spominjem osjećaje, zablokirao je.
Pita me: „To je zbog nastupa?” Kažem: „Kako to misliš?”
Kaže: „Javi se nakon premijere.
Kad sve bude gotovo, a ne sad.”
I čujem…
To samo tate rade nakon čudne, zločeste šale.
I shvatim da smo isti.
Prvi put igram njegovu igru.
„Da ti se javim kad sve bude gotovo?
Dobro.
Kad mi cura bude trudna, da ti javim kad se beba rodi?”
Kaže mi:
„Da.”
Koji ego.
Da vidimo tko će se prvi slomiti.
„Nazovi kad se cura vrati iz bolnice.”
„Nazvat će te sama, pa ja neću morati.”
Kaže: „Beba će nazvati, bez brige.”
Jako je duhovit, pa dodaje:
„Još nemaš curu, ha?
Javi kad sve bude gotovo.”
„Zapravo, smislio sam ovaj nastup
da tebi i mami napokon kažem nešto što jedva sebi mogu reći.”
Rekao je:
„Znamo, vraže jedan.”
„Samo da znaš…” I stanem.
On će. „Što?”
Rekoh: „Nemoj to reći.”
Kaže: „Ni ne želim”, a ja ću: „Nemoj.”
„Neću.”
I nastane muk.
Samo je dodao…
„Sretno, sine.”
Rekoh:
„I tebi.”
Skoro sam rekao:
„Hvala. Ugodna večer.”
HVALA MOJOJ MAJCI I MOJEM OCU
Prijevod titlova: Martina Grujić