Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Nem tudok csókolózni.
Gyerekkorom óta rettegek tőle.
Megcsókolni egy lányt? Ijesztő.
Nemrég megismerkedtem egy lánnyal, aki tetszett.
Az első randi végén nem tudtam megcsókolni.
Megpróbáltam.
Nem értette, mit akarok.
Az első randin nem sikerült.
A második randin sem.
Mikor elindultam a harmadik randira, óriási nyomást éreztem,
mert minél több randink van,
annál többször próbálkozom,
és annál nagyobb a nyomás.
Mint a jogosítványnál.
Ha egyszer megbuksz,
nem adod fel, tanulsz.
Ha háromszor? Járj busszal! Béna vagy.
Van olyan, aki többször is megbukott? Tapsoljon, aki igen!
Még büszkék is vagytok rá! „Nem ismerjük a közlekedési táblákat!”
Voltak, akik jelentkeztek.
Nem hallgattátok végig az utasítást.
Tudom, miért buktatok meg. Végig kell hallgatni az utasítást.
„Forduljon...
Nem. Azt akartam mondani, jobbra.
Balra fordult. Sajnos ez egy általános iskola volt.
Most ölt meg nyolc gyereket. Hoppá!
És egy terhes nőt,
aki ikreket várt. Az tíz gyerek!”
Sokszor megbuktam. Mindig a párhuzamos parkolás miatt.
A párhuzamos parkolás ijesztő.
A párhuzamos parkolás egy szimbólum.
Olyan, mint a csók. Ha férfi vagy, és nem megy,
akkor nem vagy igazi férfi. Nevetséges.
A csókban az a gáz, hogy ha nem sikerül,
nem mondhatod a lánynak: „Megpróbálom még egyszer.”
„Várj, merőlegesen tudok csókolózni.” Nem jönne be.
És a haverod sincs ott veled, hogy segítsen:
„Még jöhetsz...
Stop! Hangszalagrés.”
Nem.
A harmadik randin
se sikerült megcsókolni.
Röhejesnek éreztem magam. Kifakadtam a lakótársamnak.
Általában nehezen nyílok meg,
de most könnyen ment, mert ő a legjobb barátom.
Otthon volt, mert mindig ott van.
Negyven éves, és imádom.
Azt mondtam: „Félek a pillanattól, amikor csókra kerül sor.”
Jó tanácsot adott:
„Ne félj attól a pillanattól, amikor csókra kerül sor!”
Mire én: „És?”, mire ő: „Igen”.
Ez nem tanács. Ez tagadás. Nem működik.
- „Anya, félek a sötétben!” - „Ne félj, Timothée!
Menj vissza a barlangba!”
A barátom azt mondta:
„Valójában az elutasítástól félsz.
A negyedik randira ide hívod. A szobámban leszek, nem hallgatódzom.”
Mire én: „Fura, hogy ezt kiemeled, de oké.”
„Csenget, ajtót nyitsz.
Hagyod ráhangolódni. Hagyod beszélni.
Aztán a szemébe nézel. A szavába vágsz.
És azt mondod...
'Gyerünk, szopj le!'”
Nem, csak viccelek.
Azt mondta...
Beszéljek végig így? Azt mondta...
„A szavába vágsz, és azt mondod: 'Bocsánat,
a következő három percben valamikor megcsókolnálak. Folytasd!'
Ha azt mondja, 'Nem, kösz', ne csókold meg!”
Remek, beleegyezésen alapuló technika.
Folytatta: „De ha azt mondja...
hogy 'Oké'...
Azt mondta: „Ha a tyúk magas hangon kárál, akkor boldog.”
Ezt a mondatot a nőgyűlölők mondták a 80-as években.
„Jó jel, ha csóválja a farkát.”
Totál neander-völgyi.
Több tanácsot nem adott. Elhívom a negyedik randira. Pánikolok.
Késik, mert igazi úri hölgy.
Volt időm gondolkodni.
Sejtem, miért nem megy a csók, ha tetszik egy lány.
A szüleim miatt.
Ők az egyetlen pár, akiket közelről megfigyelhettem.
Harminc éve vannak együtt, de nem láttam őket csókolózni.
Nem láttam köztük gyengédséget.
Mintha kicsit szeretnék egymást, de nem őrülten.
Mintha kollégák lennének, akiknek a főnök azt mondta:
„Hé, ti ketten,
hétfőre legyen az asztalomon a család!”
Mire ők: „Ha a főnök kéri!”
Nem értem a párkapcsolatuk dinamikáját.
Néha hazamegyek ebédre. Becsengetek.
Ajtót nyitnak: „Szia, fiam!”
Olyanok, mint a Sims. Fura.
„Hogy vagy?”
„Jól voltam...”
Ha rájuk nézek, arra gondolok: „Hogy nemzettetek engem?”
Hatan vagyunk testvérek.
Háromévente fogant egy gyerek, ami nekem túl átgondoltnak tűnik.
Van egy elméletem.
Háromévente
a szüleim tárgyalótermet bérelnek.
Beöltöznek...
Szexhivatalnoknak. Csak hivatali közegben bírom elképzelni.
Szívélyesek egymással. „Jó napot.”
Kézfogás. Apa egy kicsit megvakarja.
Anya felfogja egy kis edénybe, és behelyezi.
A hátára fekszik, és betölti.
Mint egy teát.
Anyagyümölcsös tea.
Ez az elméletem. Nem tudom.
Az anyukámról van szó.
Nem örülök, hogy kinevetitek. Nem.
A szüleim szeretik egymást.
Csak soha nem néznek egymásra. Ezzel bosszantom anyát.
Szeretem bosszantani anyát, újabban ezzel. Néha direkt ezért megyek haza.
Azt mondom neki: „Nem szereted apát. Soha nem nézel rá.
A saját fiadnak elmondhatod. Beszéljünk róla!”
Ettől bevadul. „Miért mondod ezt?”
Amikor apa tőlünk két méterre van, megkérdezem: „Miért nem szereted?
Nekem elmondhatod, hogy nem szereted, még ha épp alszom is.”
Erre anya kiborulva: „Nem érted az életet, kis hülye.
A szeretet nem azt jelenti, hogy a másik szemébe nézel.
Hanem hogy egy irányba nézel vele.
Egy irányba.”
Meghatódtam.
Meghatott, hogy ezt mondta, de nem mutattam ki.
Furán reagáltam.
Meglöktem anyát,
és azt mondtam: „Röhejes, amit mondasz!”
Az arcába üvöltöttem
olyan kemény hangon,
mintha rasszista öreg hölgy lennék.
Az a hölgy, aki éjjel kinyitja a spalettát:
„Túl sok az arab!”
Ismeritek ezt a hölgyet, ugye? Ilyen hangon kiabáltam. Csak úgy jött.
A legrosszabb az, hogy a hölgynek igaza van.
Mármint anyának. Anyának van igaza.
Bocsika. Hoppá!
Keverem, mert az a hölgy és anya ugyanaz a személy.
Csak vicceltem! Oké!
Nemrég megértettem, mit értett azon, hogy egy irányba nézel valakivel.
Épp vacsoráztunk a szüleimnél.
Nagyokat hallgattunk, mert nem tudunk kommunikálni.
És…
Anya 15 éve minden nyáron
bérel egy nyaralót, ahol tó is van, hogy apa horgászhasson.
Ez a szerelem? Nem tudom.
Idén későn kezdett keresni. Nem talált kiadó tavat.
Még nem tudtunk róla. Csendben ettünk.
Anya lelkében valami mély. szomorú dolog zajlott.
Csak bámult apámra, mély lélegzetet vett, és:
„Hát,
sajnálom, de nem találtam kiadó tavat.”
Apa evett tovább.
Majd azt felelte: „És?”
Erre anya: „Hát,
nem találtam kiadó tavat, ahol horgászhatnál.”
Erre apa: „És?”
Erre anya: „Hát,
apád meghülyült?
Szeretsz horgászni.”
Erre apa: „Nem.”
Anya szemhéja rángani kezdett.
Azt mondta: „De.
Szeretsz. Azért veszek ki 15 éve mindig egy tavat, hogy horgászhass.”
„Azért horgászom 15 éve,
mert 15 éve mindig kiveszel egy tavat.
Poitou-Charentes-ben nem lehet mást csinálni!”
Apa remegett. Felállt. Elment lefeküdni.
Én csak ettem. Totál kész voltam.
Megkérdeztem: „Ilyen, amikor egy pár egy irányba néz?
Egyikőtök kancsal.
Nem árt figyelni.”
Ha ilyen példát látok, persze, hogy nem tudom megcsókolni.
Dolgozom rajta, de még nem megy.
Az ajtónál toporogva vártam a randit. Arcon pusziltam. Hagytam ráhangolódni.
Annyira gyönyörű.
Próbálom adni a lazát.
A szavába kell vágnom. A lakótársam háromperces technikája.
De félénk vagyok.
Ha tetszik egy lány, zavarban vagyok.
Próbálom biztatni magamat. „Gyerünk! Menni fog.
Csak vágj a szavába! Nem nehéz. Visszaszámolok.
Száz...”
Ránézek, és azt mondom:
„Hé!”
Kicsit túl intenzív! Ugrott egyet. Rám nézett.
Esküszöm, így történt. Pánikba estem. Azt kiáltottam: „Hé!”
„Mi van?”
Mire én: „Vécére kell mennem.”
Improvizáltam. Ezt csináltam a karommal.
Bezárkóztam a vécébe.
Tíz másodpercig arra gondoltam: „Mit csináltál?
Mi történt?”
Újabb félelem lett úrrá rajtam. Arra gondoltam:
„Hallja, hogy nem csinálok semmit. Elveszítem a bizalmát."
Támadt egy ötletem. A fogkefetartó pohárba vizet töltöttem,
és a vécébe öntöttem.
Arra gondoltam: „Menj pszichológushoz!
Ideje.
Pisilést imitálsz egy lány miatt, akit ez rohadtul nem érdekel,
mert félsz a csóktól. Baj van veled.”
Visszamegyek a nappaliba. Ideges vagyok.
Pisilnem kellett.
A vécébe öntött víz hangja megihletett.
De nem...
Nem húzhatom le egymás után kétszer. „Nem.
Nem az, amire gondolsz. Csak nem szeretem a nagy pisit.
Inkább két kis pisi, és szünetet tartok köztük.
Először az első pisi, így hívom,
majd szándékosan megszakítom, és ha még van inger, visszamegyek.
A második pisire.
Ez a helyzet. Ez az én kis mániám. Igen.
A kis intim hóbortom.”
Nem.
Visszamegyek a nappaliba.
Izzadok.
Ránézek, és valahogy megjön a bátorságom.
A szavába vágok. „Bocsánat.
A következő három percben valamikor megcsókolnálak. Folytasd!”
Micsoda csődör!
Erre a lány...
„Fura srác vagy.
Oké.”
Neander-völgyivé váltam, mert arra gondoltam: „Kárálj magas hangon!
Gyerünk, édesem!”
Az ember nagyon gyorsan képes lealjasodni.
Kiolvastam a tekintetéből, hogy ő is akarja.
Nem féltem az elutasítástól. Jó pillanat volt.
Eltelik két perc. A szívem zakatol.
Két perc 30 másodperc, 40 másodperc.
Ötven másodperc.
Tizenhárom perc.
Rám néz: „Nem azt mondtuk, hogy...”
Nem tudtam megcsókolni.
Hallottam!
Nem félek!
Nem a csóktól félek! Hanem attól, hogy sebezhetővé válok.
Ha megcsókolsz valakit...
Igazi csókra gondolok. Nem gyakori, de ha megtörténik, tudjuk.
A gyomrod remeg.
Ilyenkor vagy a legsebezhetőbb.
Mert ebben a cselekvésben,
ebben a szimbolikus és hülye…
kiadod magadból az érzést,
amit hosszú ideje rejtegetsz a másik elől.
A legbelsőbb belsődet kínálod fel ezüsttálcán.
Szembenézel az érzéseiddel.
A kellő pillanatra vársz, hogy alázatosan felkínáld őket.
Szörnyű, hogy azt is mondhatja:
„Nem!”
Amire nekem azt kell mondanom: „Nem nagy ügy.
Megesik.
Viccelsz? Ha nem kockáztatsz, nem nyerhetsz.
Igen, Sylvie, viccelsz?
Nem baj, ha lefekszem? Nehéz napom volt.
Ezt felveszem. Természetesen.
Nem vagyok rendetlen.
Nem, összetört, de csak az önbizalmam.”
Ettől rettegek.
Nagyon rettegek.
Nemrég tudtam meg, hogy ha megcsókolsz valakit,
a baktériumok a...
Ez nem fog tetszeni.
A szájában lévő baktériumok a csók után négy évig benned maradnak.
Aki lúzerekkel csókolózott, most arra gondol: „Mi?
Mit beszél ez a nadrágba tűrt pólós? Mi? Steve Jobs is így hordta?”
Valós infó.
Otthon guglizzátok le!
A szátok tele van a volt partnereitekkel.
A szátok kész Airbnb.
Én icipici panzió vagyok.
Nincs sok látogatóm. Mint Poitou-Charentes.
„Jó napot.
Üdvözlöm a Három Levendula panzióban.
Jól utazott?”
Ez vagyok én.
Képtelen voltam rá.
Nincs kasztrálóbb, mint nem teljesíteni egy beígért csókot.
Reggel dolgozni megy. Hazamegy aludni. Az ajtóhoz kísérem. Még egyszer megáll.
Arcon puszilom. Szörnyű.
Azt mondta: „Viszlát legközelebb.”
Mire én: „Igen.”
És becsaptam az ajtót.
Mintha a seggére csaptam volna. Nem.
Nem tudom utánozni.
Persze, smárolni nem tud, de: „Gyerünk, hercegnőm!”
„Menj, vagy én viszlek ki. Jó utat haza!” Nem.
Nem tudom utánozni. Nem tudom, hogy kell becsapni az ajtót.
Olyan vagyok, mint Passe-Partout, nem tudom...
Hű, nem. Nem.
Becsapom az ajtót.
A szobatársam kijön a szobájából. „Mi történt?”
- „Tudom, hogy hallgatództál.” - „Aha.”
Már nem hazudik.
Életközépi válságban van. Mindig igazat mond.
Azt mondja: „Hallottam. Magas hangon kárált.
Ő is akarta. A félelem csak a fejedben létezik.”
Ezzel feldühített. Azt mondtam: „Nem vagy az apám!”
Megbüntetett, és aludni küldött.
Nem tudtam aludni.
Álmatlanság gyötört. Megőrültem tőle. Elegem van ebből a szóból.
Álmatlanság. Hazugság.
Az igazság elkendőzésére szolgál.
- „Fáradtnak tűnsz, Bertrand.” - „Álmatlanság. Nem vészes.”
Legyünk őszinték!
Tanuljuk meg kimondani: „Igen. Problémáim vannak.
Napközben gyáva vagyok rájuk gondolni.
Éjjel gondolok rájuk.
És sírok.
Mivel az ágyban fekszem, a könnyeim a fülembe folynak,
és a szomorúságomat hallgatom.
És jó volt a cévennes-i hétvégéd?”
Nincs vesztenivalónk.
Csak mondom.
Feldühített.
Apa szokta azt mondani: „Csak a fejedben létezik.”
Odamegyünk hozzá. Azt mondja: „Szomorú vagy?
Csak a fejedben létezik.
Semmi értelme sírni. Nem segít.
Varratok?
Csak a fejedben létezik.”
- „Vérzik.” - „Csak a fejedben létezik.”
„A fejemben volt. De kijött.”
Apa régimódi nézeteket vall a férfiról.
Apa szerint a férfi erős,
magabiztos, kicsit vicces, kicsit nőcsábász, de nem sebezhető.
Apa két dolgot tagad az életben. Az érzéseket. Számára nem léteznek.
És a fekvőrendőröket.
Számára nem léteznek.
Hetven km/órás sebességgel hajt át rajtuk.
- „Volt itt egy fekvőrendőr.” - „Miért mondod ezt?”
Azon kell vitáznom, hogy bevertem-e a homlokomat.
Megőrjít. Nem olyan régen
odahajtottunk egy étteremhez. Kért egy kávét elvitelre.
Nem tudom, miért.
Újabban szereti azt mondani: „Elvitelre. Nem érek rá.”
Pedig ráér.
Ismerem a napirendjét.
Sok ideje van, nem csinál semmit.
A kocsiban ülünk. Issza a kávét. Áthajtunk egy fekvőrendőrön.
A combján meglátok
egy kis kávéfoltot.
Beindulok: „Átmentünk egy fekvőrendőrön?
Oké, bocs. Gyors kérdés.
Miért van kávéfolt a combodon?”
Erre ő... És ez nem vicc.
Csak megosztom veletek az életem egy pillanatát.
Azt mondta...
„Így iszom a kávét.”
Rohadtul nem érdekeli.
Őrület! Szerinte ilyen a férfi.
„Igazam van, mert azt mondtam, igazam van!”
Kiskorunk óta erre tanított minket.
Nyolcéves voltam. Egy vidéki házban nyaraltunk.
Az életemen nevettek. Nem baj.
Apával és a tesóimmal az erdőben sétáltunk.
Nem bulis, inkább oktató séta.
Remélem, ismeritek ezt az élvezetet gyerekkorotokból.
„Gyerekek! Gyertek!
Itt egy tűlevelű.”
Nem. Butaság lenne suttogni egy fának.
Libasorban kellett mennünk 45 percig az erdőben. Beszélni tilos volt.
Annyira féltünk!
Túszok voltunk, és lábnyújtó gyakorlatokat végeztünk.
„A Kolumbia Forradalmi Fegyveres Erői napi öt perc tornát engedélyeznek.
Szép tőlük. Ingrid idején ez nem volt szokás.”
Az egyik tesóm sírva fakad, ami idegesíti apát. „Hé!
Sírást abbahagyni!”
Ez pedagógiai szempontból nem működik.
Egy gyerek se mondja azt: „Igen!
Sírni butaság. Magamtól soha nem jöttem volna rá.
Sírás kikapcsolva.
Örvendek. Ki is vagy?
Ja, igen, te vagy apa!”
Nem.
Ha egy gyerek így beszél, meneküljetek!
Megjátssza magát. Gúnyolódik. Nem jó jel.
A tesóm tovább sír. Apa nagyon mérges, és azt mondja: „Hé!
Csak a fejedben létezik. A többieknek nem kell tudniuk róla.”
Szünetet tart. Ránk néz. „Megtanítalak titeket valamire.”
Leveszi a nadrágját.
Nyugi, semmi olyasmi nem lesz.
A gyerekkori sztorijaimban
apa mindig alsógatyában van, de attól még az apám.
Ledobja a nadrágot, és azt mondja, „Hé!
Figyeljetek!”
Nem részeg, mindig így beszél.
Nézzük, ahogy apa az erdőben sétál bokszeralsóban.
A természet gyermeke. Mint egy menyét.
Még férfinak is túl szőrös. Kíváncsian néztük.
Húsz méter múlva megáll. Azt mondja: „Hé!
Csalános árokpart!”
Belelép az árokba.
Rángatódzik.
Fura. Csak a mellkasát látjuk. Ijesztő.
Kijön. Odamegy a síró tesómhoz: „Hé!
Én talán sírok?”
Arra gondoltunk: „Ki hívja ki a gyermekvédelmiseket?
Elválasztanak minket egymástól, de biztonságban leszünk.”
Nem. Féltünk. Azt mondtuk: „Nem.
- Nem sírsz.” - „Nem sírok, ugye?
Látod, ilyen egy igazi férfi. Akkor sem sír, ha ahhoz lenne kedve.
Ha kimutatod az érzéseidet, a világ élve felfal.
Érted?”
Ekkor egymás után mind elsírtuk magunkat.
Jól ránk ijesztett. A nagy, viszkető, vörös ember.
Erre ő: „Mi nem volt világos?”
Mint Philippe Etchebest a Cauchemar en cuisine-ban.
Ekkor érkezik meg anya. Messziről látja a jelenetet.
A férje bokszeralsóban
kiabál a gyerekekkel, a gyerekek pedig sírnak.
Az egyik tesóm ok nélkül letolta a nadrágját.
Minden családban van egy csodabogár.
Amikor senki nem figyel, letolja a nadrágját.
„Anya!
Anya, nézd!”
Az egyik tesóm. Na, jó. Én.
Már kiskoromban rám talált a hivatásom.
A szüleim aznap veszekedtek, én meg tanultam valamit a párkapcsolatról.
Hosszú távon sokszor azzal illünk össze, akivel ellentétes a személyiségünk.
Nem tudom, miért.
A szüleim ilyenek. Apa titkolja az érzéseit.
Elfojtja. Mélyre temeti.
Ha anyám érez valamit, ezt csinálja: „Parancsoljon!
Tegyen a lelkemmel, amit akar!
Uram, rángassa csak meg ezt a fonalat! Ez az életem fonala."
Egy musicalbe képzeli magát.
Mindig kimutatja az érzéseit. Azonnal. Mindenkinek.
Kellemetlen. Olyan, mint amikor váratlanul meglátsz egy nudistát.
Megvan, ugye?
Odaérsz a strandra.
A strand üres.
Odaáll tőled másfél méterre. Bemutatkozik. „Jean-Claude vagyok.” Igen!
„Már láttam a farkadat, szóval a neved nem igazán számít.
Tanuld meg rangsorolni az adataidat! Fontos.”
Ugyanez van.
Ugyanez van az érzésekkel. Túl sok, ha egyszerre mindet feltárjuk.
Nemrég turnéztunk,
és a rendezvényszervezőkkel vacsoráztunk.
Egy úr késve érkezett, és tele volt mondanivalóval és érzésekkel.
Kényelmetlenül éreztem magam. „Örvendek. Guy vagyok.
Bocs a késésért.
A nejemmel most írtuk alá a válási papírokat.
A volt nejemmel. Képzeljétek, klarinétozom!”
A vacsora alatt azt gondoltuk: „Húzz gatyát az érzéseidre, Guy!
Kilóg a lelki heréd.
Ez még korai.”
Anya is túl hamar beszámolt az érzéseiről.
Ezzel egzisztenciális válságba taszított, amikor felsős voltam.
Ketten ültünk a kocsiban, a zeneiskolába tartottunk.
Hátra akartam ülni, ahogy a gyerekek szoktak.
Odaállt az ajtó elé. Azt mondta: „Tudod, mit?
Ülj előre!”
Életemben először!
Emlékeztek, mekkora előrelépés volt?
Megkérdeztem:
„Biztos?”
Azt felelte:
„Igen, biztos.”
„De miért suttogunk?”
Beültem. Teljesen fel voltam ajzva.
„Elöl ülök!” Olyan boldog voltam.
Aztán eszembe jutott: „Most már adóznom is kell majd.”
Belém nevelték, hogy féljek az adótól.
Apa ismertette velünk a tudnivalókat:
„Addig örüljetek, míg gyerekek vagytok! Egy nap eljönnek értetek.”
Ezzel elment aludni, minket meg hagyott gyötrődni.
A tesómmal azt mondogattuk: „Eljönnek értünk az adók?”
"Nem tudom, hogy működik."
A kocsiban ülünk anyával. Elindulunk. Meleg van.
Boldog vagyok, mert kinyithatom az első ablakot.
A hátsó ablak lúzereknek való.
Hátul…
„Nincs pénzem automatizált rendszerre.
Kézi erővel dolgozom.”
Szegény hátul ülők.
Amikor az ember erre rájön...
Hirtelen elkezdi lenézni őket.
Beszólogat a hátul ülőknek. „Szólj, ha huzat van! Becsukom.”
Hangok utánzásában béna vagyok. Bocs.
Mintha egy tehén szemébe dugnám az ujjamat.
Nem tudjuk, élvezi-e. Nem világos.
„Ne, hagyd abba!”
Vagy: „Hű!
Még! A másikat is! Igen!”
Folytathatom még öt percig,
de elég önző dolog lenne.
Kíváncsi vagyok a véleményetekre. Fontos.
Nem, ennyi. Nem!
Ez...
A hülye hangoknál többet tapsoltok, mint a poénoknál.
De megértem. Egyetértünk.
Dugjátok az ujjatokat egy tehén szemébe... Bocs.
Leállok. Biztos nem reagálna semmit.
Lefogadom. Biztos vagyok benne. Próbáljátok ki a legelőn!
Ezt fogja csinálni...
„Basszus! Nem látok a jobb szememmel.
Basszus!
Esküszöm, volt ott egy fa. Nem látom. Fura.
Hűha!
Megint látom! Minden rendben!”
Oké, koncentráljunk! Nem figyeltek.
Lehúzom az ablakot. A kocsiban ülök anyával.
Lehúzom az ablakot.
A meleg nyári szél borzolja a hajamat.
Őrült ötletem támad.
Gondoljatok az amerikai filmek nyitójelenetére!
Elhagyatott út. Két macsó egy Cadillacben. Bőrdzseki, Ray-Ban.
Üvölt a rockzene.
Lehúzzák az ablakokat, kinyújtják a karjukat.
„Szabadság!”
Annyira vágyom rá.
Ennyire húztam le. Anya nem engedi, hogy jobban lehúzzam.
Diszkréten
kidugom az ablakon három ujjamat,
mint egy polip, aki szökni próbál egy japán étteremből,
és anyára nézek...
„Szabadság!
De csak egy kicsi!”
Anya is lehúzza az ablakát. Kiszippant a huzat.
Azt akarja, hogy kiugorjak?
A karom teljesen kint van.
Támad egy ötletem. Arra gondolok: „Megcsinálom.
Leszarom!” A tetőre teszem a kezem.
Azt mondtam magamnak: „Lazulj le, haver!
Az adók kinyírnak, csak óvatosan!”
Anya betesz valami zenét.
A „Hey Jude”-t a Beatlestől.
Minden idők egyik legjobb dala. Életem egyik kedvenc pillanata.
Felnőtté válok. Itt a nyár, új lehetőségek.
Anyával. Egy irányba nézünk.
Jól érezzük magunkat.
Szép idő, minden remek.
Letekeri a hangerőt, és azt mondja: „Tudod, mit?
Erre a számra temessetek el!”
Kisebb egzisztenciális válságot éltem meg.
„Nem szeretek elöl ülni.
A hölgy beszél hozzám. Nem tetszik."
Látja, hogy szenvedek. Leveszi a hangerőt. „Nyugi!
Minden rendben.
Nem csak anya hal meg. Mind meghalunk. Ilyen az élet.”
Mindig egy mondattal többet mond a kelleténél.
A szikla peremén áll, de akkor is tovább megy.
Nem veszi észre, hogy másoknak kellemetlen.
Nem működnek a szociális szenzorai.
Az újabb mondatokkal egyre mélyebbre ássa magát a szarba.
Ezt mondta nekem. Utána láthatóan jobban érezte magát.
Ekkor jöttem rá, miért nincsenek anyának mentális problémái.
Átpakolja a mi fejünkbe.
Okos dolog. Erre valók a gyerekek.
Az élet a generációk váltófutása.
Egy idő után fárasztó. „Tessék, kölyök, ez a tiéd!”
- „Mi ez?” - „Trauma!”
Szerintem így van.
Még mindig rémálmaim vannak arról a napról.
Anya kidob a járdára, és Beatlest hallgatva elhajt.
Arra gondolok: „Mind meghalunk.”
A harmonikatanár szed össze a suli előtt. Kezdődik az óra.
Hat évig harmonikáztam.
Erre a reakcióra számítottam. Gúnyosan néztek rám:
„Szép gyerekkorod lehetett!”
Eredetileg gitározni akartam.
Azért, amiért minden srác. Hogy szexhez jussak. Erre való a gitár.
A gitár rejtett üzenettel bír.
Sugall egy történetet. A gitár fallikus tárgy,
amit a tengerparton pengetve a másik szemébe nézel.
Sugall egy történetet.
De ez...
Nem ugyanaz a rejtett üzenete.
Hanem ez: „Sokféle pástétomot tudok készíteni.”
Nem ugyanaz a hangulat.
Hat év harmonikázás, csak hogy apa örüljön.
Gyerekkoromban apa nem bírta, ha gyerekeknek való dolgokat csinálunk.
Nem szerepelt a prioritásai között, hogy boldogok legyünk.
Azt akarta, később legyünk boldogok, és gyerekkorunkban
dolgozzunk a jövőbeli, felnőttkori boldogságunkon.
Azt gondoltam: „Bizonyítom, hogy felnőtt vagyok.
Felnőtt hangszert választok.”
L'acordeonisto.
Így hívják a profik.
Butaság. Láttatok már felnőttet harmonikázni?
Olyat, aki nem hajléktalan.
Gyerekkoromban több száz órát töltöttem 9,5 kiló fémöntvénnyel a combomon,
háború utáni zenét játszva.
A harmonika olyan háború utáni hangszer.
És a dalok...
Az avignoni hősök csonkjai
Most jöttünk haza a frontról
A harmonikában minden szörnyű.
A melankólia feneketlen kútja mindhalálig.
Szörnyű volt, mikor az osztálytársaimmal suli után
együtt elmentünk a zenedébe, mert mind fehérek voltunk.
Ők gitárórára mentek
nagy mellénnyel: „Smárolni fogunk!”
Én meg: „Sziasztok.”
Ballagtam az előcsarnokban. Egyedül, szomorúan, le a harmonikaterembe,
„Jönnek a németek!”-hangulatban.
„Tanuld meg megvédeni Strasbourgot, kölyök!”
Kemény volt.
Stratégiai pillanatban hagytam abba a harmonikát.
Ez is egy olyan pillanat...
Kicsit nehéz, de nagyon szerelmes voltam egy lányba.
Felsőben. Volt egy nagy buli. Nagyon szerelmes voltam abba a lányba.
Ninon.
A legjobb barátom, Thomas, ott volt a bulin.
Tudta, hogy szeretem Ninont.
Elmondtam neki. Mert ő volt a bizalmasom.
Tudjátok, hova vezet ez? Menjünk oda együtt!
Thomas a bulin okosan gitárral jelent meg.
A nagy semmiből!
A sarokban áll pár béna kis akkordot pengetve.
Ninon odamegy hozzá. A kis kurva a hátára teszi a kezét!
Bocs! Elnézést kérek.
Még a reakciótok előtt elnézést kértem. Szóval meg se történt.
Ninon azt mondta:
„Klassz vagy, Thomas. Tudsz gitározni.”
Ezen a bulin kiverte neki.
Ez Franciaország, hölgyeim és uraim.
Itt egy fesz-dúrért farokverés jár.
Thomas tudta, hogy szerelmes vagyok a csajba. Mégis...
Szerintetek ez oké? Megőrültetek?
Kinek a pártján álltok?
Elmondtam neki. Tudta! Elárult. Mint a görögöknél.
Hátulról leszúrt a harmadik felvonásban. Undorító.
Összetöri egy gyerek szívét. Soha nem szabadul tőle.
Nagyon dühös voltam.
Ölni tudtam volna.
Saját kezűleg akartam megfojtani Thomast.
Simán ment volna. Erős volt a karom, 9,5 kilót szoktam emelni.
Igazságtalanság.
Arra gondoltam: „Nem tudom elvinni a harmonikát a bulira.”
A buli a hatodikon volt, lift nem volt.
A harmonika az első emeletre való. Vagy a metróba. Lövészárokba.
Pokolhoz közeli helyekre. Gravitációs szempontból.
Ördögi hangszer,
ahogy a profik mondják.
Még ha fel is tudtam volna cipelni,
nem harmonikázhatsz a sulibuliban.
Ha nem hiszitek el, gondoljatok vissza a sulibulikra!
Képzeljétek el
a srácot, akinek nincs sok barátja, és folyton pislog!
Egész este kekszet eszik.
Kezd felpörögni. Megragadja a karaokemikrofont.
„Gyertek közelebb, ne féljetek!
Ninon, neked szól a dal!”
Kinyitja a koffert. Igen, koffert!
Kivesz egy óriási... A többiek nem tudják, mi az. Mint egy Fiat 500-as.
Felveszi a vállszíjakat. Eleve a szó! „Vállszíj”!
Hátul pánt, ami összefogja a vállszíjakat.
Különben a harmonika a lábadra eshet, és egy életre rokkant leszel.
Hoppácska, kölyök!
Esküszöm. Az első harmonikaórámon
a tanár azzal kezdte: „Aki elfelejti a pántot, olyan lesz, mint Jean-Louis.”
- „Szia!” - „Hát...”
A srácnak nyolc gerincferdülése van,
és így beszél: „Ninon!”
Az avignoni hősök csonkjai
Neki annyi.
Annyi!
Senki nem fogja a nemi szervét fogdosni ma este.
Soha senki nem mondott olyat:
„De megdugnám a harmonikást!”
Soha senki.
Abba is hagytam, és olyasmiket csináltam, amit élveztem.
Ha eljutottam Párizsba,
a stand-up előadások után a klubok előtt ácsorogtam,
hogy beszélgessek a humoristákkal. Imádom a humort.
Olyan hülye mondat. Bocs, visszavonom.
Jó hülyén hangzott.
„Imádom a humort. És levegőt venni is imádok!
Alapszükségletek. Igen, okos szavakat is tudok.”
Érdekelt, hogy működik.
Egy humorista bemutatott egy szereposztó rendezőnőnek.
Sok meghallgatást elbénáztam, és csak 16 és fél évesen sikerült.
Felvettek a Petit Journalba.
A tévéhez kerültem 17 évesen. Túl fiatal voltam hozzá.
Első este koktélparti volt a stábbal, hírességekkel, híres emberekkel.
Arra gondoltam:
„Azonnal haza kell mennem, hogy elmondjam a szüleimnek.”
Taxival mentem. Mert volt pénzem.
A tévé miatt.
A zsidók miatt.
Nem, csak viccelek! Az előadásom irányt váltott!
„Olyan sokan vannak ebben az ágazatban!” Viccelek.
Hazaértem a taxival.
Becsaptam magam mögött a kocsiajtót.
Megvártam, míg a taxi elkanyarodik balra.
Mint aki nem akar tanúkat.
Megfordulok, a ház óriásinak tűnt.
A ház előtt kavicsos út.
A kavics a lábam alatt hangosabban csikorgott, mint máskor.
Minden nyomasztó és fura volt.
Becsengetek. Ideges vagyok, nem tudom, miért.
Anya fürdőköpenyben nyit ajtót. Szorosan átölel. Soha nem szokott.
Nagyon szorosan!
A fülembe súgja, mint valami titkot: „Büszke vagyok rád, fiam.”
Hátrébb léptem.
Azt feleltem:
„Kitűnő.”
Úgy tűnik, arisztokrata lettem. „Kitűnő, anya.
Visszamehetsz az istállóba.”
Mintha nem én lettem volna. A nappaliba mentem.
Apa a tévé előtt ült, ami ki volt kapcsolva.
Bokszeralsóban.
Azt mondta: „Ülj le!”
Arra gondoltam: „Ez egy diák-tanári beszélgetés.”
Azt mondta: „Én...
Megnéztem a Journal Petit-t.
És...
Szerintem...
Sokat bámulsz a semmibe. Mint egy idióta. Kár.”
Ezt mondta. Hallgattunk.
A combjára csapott a kezével.
Felállt.
Azt mondta: „Jó éjt mindenkinek.”
Csak én voltam ott.
Olyan hangon beszélt,
mint aki aznap éjjel a családja lemészárlására készül.
„Jó éjt mindenkinek.
Szép álmokat!”
És elment aludni a koszos kis menyétlyukjába.
Arra gondoltam: „Egyszer megöllek!”
Arra számítottam, hogy „szeretlek" és "büszke vagyok rád”,
mert ez addig kimaradt.
Nem hibáztatom. Nem tudja. Nem látott ilyen mintát.
Tudom, hogy apa szívből szeret minket.
Ölni tudna értünk. Kétszer meg is tette.
De fal van
közte és a világ között, ha érzésekről van szó.
Ijesztő. Félek, hogy velem is ez van.
Amikor szerelmes vagyok, és meg akarom csókolni a lányt.
Mert ha a szülő nem tudja kimutatni az érzéseit,
az oda vezet, hogy a gyerekeinek is nehézségei lesznek e téren.
„Jó napot!”
És beszélgetés nélkül elkötött családi vacsorákhoz.
Szeretjük egymást, de nem mondjuk ki. A szívek őrülten dobognak.
A szívünk mélyén kiabálunk. A gyerek: „Tudom, hogy szeretsz!
De jó lenne, ha egyszer ki is mondanád, mert 25 évre önbizalmat adna.”
Az apa: „Baszd meg, szeretlek, fiam. Megzabálnálak.
Meg is zabállak. Nyami! Csak csontok maradtak!
Megzabállak!
Nem tudom kimondani. A szeretet egy érzés. Azoknak való, akiknek szeméremajkuk van."
Az anya: „Ne félj, elég szeméremajkam van, hogy mindenkit szeressek.
És kiadó tavat is találtam.
Végre!”
Szégyen!
Mindenki csinál hülyeségeket. Én is.
Apró mondatokba, hétköznapi cselekedetekbe csomagoljuk a szeretetünket.
A szeretett személyre toljuk a felelősséget,
megérti-e, hogy így fejezzük ki a szeretetünket.
Bonyolult.
Trójai falónak hívják. Ami egy háborús stratégia.
Vicces kérdés.
Hogy én mibe csomagolom a szeretetemet.
Pár hónapja rájöttem, hogy durva poénokba.
Ha szeretek valakit, el akarom pusztítani.
Egészségtelen. Úgy jöttem rá, hogy a lakótársam,
a legjobb barátom, akiről már volt szó,
rákos volt.
Mikor megtudtuk, meglepetésbulit szerveztünk neki a haverokkal.
Hogy azt kívánjuk neki...
Át kellett volna gondolnunk.
„Boldog rákot, haver!”
Elbújtunk a lakásban a kanapék mögé, várva, hogy hazaérjen.
Amikor bedugta a zárba a kulcsot,
egymásra néztünk: „Talán nem volt jó ötlet meglepetés-rákbulit szervezni.”
Nem hihetetlen?
Az ember képes rá,
hogy a pillanat hevében felismerje, ha egy ötlet kezdettől fogva szar volt.
Az utolsó pillanatban jössz rá, mi a tét.
„Hűha!
Édesem, jó ötlet most gyereket vállalni?”
Mire az orvos: "Vágja el a köldökzsinórt! Mi baja?”
Így működünk. Későn kapunk észbe.
Már 10-15 másodperce a lakásban volt. Mi még mindig...
Egyébként betörtünk hozzá.
Az egyik nagyon bátor haverom azt mondta:
„Basszus, mit...
Hé!”
A lakótársam meg: „Mi a...”
Gondoltuk, a szívroham jó ajándék.
Elegánsabb halál.
Már jobban van. Nyugi! Meggyógyult.
Azt mondta: „Olyan poént mondhatsz rólam és a rákomról, amilyet akarsz.”
Közvetlenül a halála előtti este mondta.
Ez volt az első poén, amit jóváhagyott.
Azon a bulin fociztunk. Szeret focizni.
Ő volt a kapus. Mert rákos volt.
Nehéz eldönteni, mit reagálj, ha ilyen hírt közöl valaki, akit szeretsz.
Nekem mondta el először.
Azt mondta: „Rákos vagyok.” Mire én: „Igyál vizet!”
Nem tudom, miért mondtam ezt.
Szóval ő volt a kapus.
Szörnyű kapus.
A labda a kapu felé tart.
Könnyű lett volna elkapni, ha nem ilyen szar kapus.
Bement, gól.
A barátaim mérgesek voltak miatta. De nem mutathatták ki.
Mert rákos.
Nagyon élvezetes figyelni, amikor férfiak lenyelik a mérgüket.
Ilyeneket mondtak: „Nem nagy ügy!”
„Koncentrálj! Nézz körül! Igen!”
„Nem baj. Jól érezzük magunkat.”
„Jól érzed magad? Én igen! Milyen szép esténk van!”
„Élvezd! Egyszer élünk.”
Dühös voltam.
Ekkor tűnt fel, hogy durva poénokba csomagolom a szeretetemet.
Odamentem hozzá, és azt mondtam: „Bocs. Rákos vagy?
Akkor tiéd lehet a labda.”
Így mondják olaszul, hogy „nagyon jó poén”.
A barátom nevetett... Soha nem jókor iszom.
A stand-uposok mindig a tapsnál...
Szörnyű orvos lennék.
„Szóval ön...
AIDS-es. Oké.”
Ez jólesett.
A barátom nevetett.
Mert tudja, mibe csomagolom a szeretetemet.
Kiérezte belőle a kedvességet. Azt mondta: „Életed legjobb poénja!”
Ez bántó volt.
Nem, nagyon örültem.
„Életem legjobb poénja!”
A barátaimra néztem,
és olyasmit mondtam, amit még ma sem értek.
„Hallottátok, hogy beszóltam a kis hülyének?”
Miért mondtam ezt?
Magától jött, mintha falun nőttem volna fel.
A többiek az ellenkezőjét tették, mint a The Voice-ban szokás. Elfordultak.
Kellemetlenül érezték magukat.
Én is, mert rájöttem,
hogy nem a legjobb barátomat akartam megnevettetni, hanem magamat.
Mert szomorú voltam.
A barátom beteg.
Sírni lett volna kedvem, de inkább poénkodtam.
Jó érzés volt, hogy kellemetlenül érzik magukat.
Arra gondoltam: „Pszichológushoz kell mennem.”
El is mentem egy nőhöz.
Elmondtam neki a bulit. Azt mondta…
„A helyzet az,
hogy ha sebezhetőnek érzi magát,
nem mutatja ki az érzéseit,
mert fél az elutasítástól.
Arra törekszik, hogy saját magánál is sebezhetőbbnek lássa őket.
- „Seggfej vagyok.” - „Nem.
Nem egészen.
Nem ez az orvosi kifejezés.
Valójában az a helyzet...”
- „Seggfej vagyok.” - „Igen.
Hetvenkét euró lesz.”
Az a nő hihetetlen! Totál paff voltam.
Elhiteti, hogy óvatosan fogalmaz, aztán mégsem.
Elküldtem hozzá a lakótársamat az életközépi válsága miatt.
Nem tudott beszélni róla.
Sokszor elment a pszichológusnőhöz.
Aztán a nő mondott neki valamit, amitől totál paff lettem.
Azt mondta:
„Megtesszük az első lépést.
Végre megvan a diagnózis.
Szóval...
életközépi válságon megy keresztül.”
Mire a barátom: „Igen.
Ezért jöttem ide, mert...
Voltak ráutaló jelek.
Negyven éves vagyok.
Válságon megyek keresztül.
Talán nem úgy tűnik, de ebből egyenesen következik,
hogy megtartom a 72 eurómat.”
Mire a nő: „Nem.
Nem tart meg semmit.
Az életközépi válság nem jelent semmit.
Mondjuk, hogy a hátunkon kis házikóval születünk!
Mint egy csiga.
Figyeljen!
Haladunk előre az életben.
Amikor meghatározó élmény ér,
bedobjuk a házikóba.
Maga nem törődött ezzel. Azt hitte, ismeri önmagát.
Fejjel rohant bele az életbe.
Tizenöt éves, lett 18, 22, 26, 30…
Azt hitte, gyűjtöget a házikójába.
Én jobban tudom. Ez a szakmám.
Kopp, kopp, a házikó üres.
Továbbmegy.
Harminchárom, 36, 40.
Negyven évesen megáll, hogy áttekintse a helyzetet.
Tudni akarta, mit gyűjtött a házikóba. És azt mondta:
’Semmi nincs a házikómban!
Házikó... Házikó...’
Mit csinál, ha elveszít valamit?
Mit csinálunk ilyenkor?
’Halló, Házikó Rendőrség?’
Butaságnak hangzik. De ez az életközépi válság.
Azt hiszi, vészhelyzet van.
Pedig nincs.
Mert már túl késő.
Meztelencsiga lett magából.”
A barátom teljesen összezavarodott.
Hazabotorkált.
Boldogan hevertem a kanapén.
Rám vetette magát: „Kezdj el élni!”
Mire én: „Ez volt a tervem, mielőtt rám vetetted magad.”
Azt mondta: „Meg kell tanulnod gyűjtögetni, mert...
- Mert különben, kopp, kopp, házikó!” - „Oké.
Kicsit homályos. Nem értem pontosan.”
- „Halló, Házikó Rendőrség?” - „Oké. Hűha!
Mindent értek. Megijesztesz."
Olyan vicces volt. Jó volt beszélni róla.
Huszonévesen elkezdtem azon gondolkodni:
„Mikor kezdődik?”
Gondolkodtatok már ezen? „Mikortól vagyok hivatalosan önmagam?"
Mindig fura voltam.
Nem értettem mások számára könnyen érthető dolgokat.
Megőrjített.
A lakótársam 40 évesen hasonló kérdéseken rágódott,
mint ahogy apa 70 évesen. Ettől jobban éreztem magam.
Csak majdnem vagyunk önmagunk, egész életünkben.
Megpróbáljuk. És a részvétel a fontos.
Életünk végéig vázlatosak maradunk. Megnyugtató gondolat.
Nektek nem annyira. Tudom.
Soha nem voltunk annyira önmagunk, mint gyerekkorunkban.
Mi romlik el felnőttkorban?
Nem tudom. Mire jók ezek a kérdések?
Egyáltalán felnövünk? Vitatható. Nem hiszem.
A felnőtt, akivé válunk,
azért növi körbe a gyereket, aki voltunk, hogy megvédje.
De megfojtja. Belül mindenkiben van egy halott gyerek.
Ez az én életszemléletem. Ízlés dolga.
Ha jobban tetszik, nem halott, csak haldokló.
Nem számít a kor, lehetsz 20 vagy 60,
ha meglátsz egy gyalogátkelőt, arra gondolsz:
„Csak a fehér csíkokra lépek.”
Ilyenkor a benned lévő gyerek jelez: „Még itt vagyok!
Miért vagy kopasz?”
Ez fog történni velem.
Gyerekkoromban önmagam voltam.
Nem féltem senkitől. Új emberrel találkoztam?
Odamentem: „Szia! Hogy vagy?”
Nem voltam német. Csak fura hangom volt.
Biztos mindenki azt gondolta: „Itt egy német gyerek. Szia.”
Gyerekkoromban túlságosan is önmagam voltam.
Ismeritek azt a fajtát?
Nagy, felnőtt fej. Hosszan bámul rád.
Mintha tartoznál neki.
Az a típus voltam, aki a családi vacsorákon...
Nem láttatok még ilyen gyereket.
Rád néz.
Megrángatja a pulóveredet, azt mondja: „Fáj a fenekem.”
„Oké. És mit...
Biztos, hogy nekem akartad elmondani? Nem hiszem, hogy ismerjük egymást."
„Anya azt mondta, nem ehetek muszakát.
- Kétszer is vettem belőle.” - „Értem.
Oké. Sajnálom.
Marc, hallottad ezt? Miért... Hogy...
- Hogy hívnak, drága?” - „Panayotis!”
„Oké! Marc, ez egy SS-tiszt, és megátkozott.
Nagyon fura. Félek. Hazamegyek, Marc!”
Gyerekkorodban minden könnyű. De a suli, az kemény.
Mint a társadalom kicsiben. Különösen kemény, ha harmonikázol.
Felsőben, hogy a felettem járó gyerekek szeressenek,
csokit vettem a zsebpénzemből, és suli után osztogattam.
Ha nem tudjátok, mit érezzetek, megmondom. Szánalom.
A zsebem egész nap tele volt olvadt csokival.
Este a suli kapujában vártam.
Amikor jöttek a többiek, azt mondtam: „Csokika hadművelet”.
Nem magamban. Hangosan!
Mint egy civil ruhás rendőr a 70-es évekből, kétes alak.
„Csokika hadművelet!”
Odamentem hozzájuk. Szánalmas volt. „Kérsz csokit?”
Olyan voltam, mint egy fordított pedofil.
Nálam nagyobbaknak osztogattam csokit. „Gyertek, van egy csomó a Twingóban!
Gyertek!”
Bevált.
Együtt lógtunk. Úgy éreztem, vagyok valaki.
Volt egy nagy doboz csokim. Minden nap vittem egyet-kettőt a suliba.
Egyik reggel kinyitom a dobozt, és üres.
Olyan pánikba estem, mint ritkán.
Szomorú volt, de vicces is.
Összevissza rohangáltam: „Látta valaki a csokimat?”
Ami vicces. Félig vicces, félig szomorú.
Vimorú.
Bemegyek a nővéremhez. Megkérdezem tőle.
Azt mondja:
„Nem.”
Az összes könnyemet kisírtam magamból.
Ekkor hangzott el a nővérem legendássá vált mondata:
„Csigavér, praliné!”
Ez volt a becenevem.
Fogtam egy kést, és azt kiáltottam: „Leszúrom!”
Apa erre odarohant.
Elvette tőlem a kést.
Egy jó tanács.
Ha meg akarsz ölni valakit, ne kiabáld hangosan, hogy meg akarod ölni.
Fura, de a helyi hatóságok ettől gyanút fognak.
Apa elvette tőlem a kést. „Hé!”
Szünetet tartott.
Ha apa ezt csinálja, akkor bölcs okítás következik.
Apa nem nagyon vesz részt a nevelésünkben,
de kétévente kampányszerű, látványos gesztust tesz,
hogy újra megnyerje az apaválasztást.
A csalánnal szerzett mandátuma a végéhez közeledett, kellett valami új.
Fogta a kést. „Hé!
Nézd... Én most...”
Szegénynek improvizálnia kellett.
Fogta a kést.
Odaadta a nővéremnek. „Leszúrhatod, megengedem!”
Nem, viccelek.
Fogta a kést. Odacsapta a térdéhez.
Arra gondoltok: „Apádnak szupererői vannak!” Nem.
Elvágta a kezét és a térdét.
„Látod? Ne játssz a késsel!”
„Igaz!
Te se! Hallottad, amit mondtál?
Amikor a hang kijön a szádból, eljut a dobhártyádig?”
Tagadta.
Igazi férfi. Nem szerez sérülést a gyerekei szeme láttára.
„Vérzel. Jól vagy?”
Mire ő?
„Miért mondod ezt?”
A szavajárása.
Ez a vitakultúrája: „Miért mondod ezt?”
Nem tagadhatta tovább. A sérülése hangokat adott.
Ilyesmit: „Csipp, csepp...”
Azt mondta...
„Hívd anyádat!”
Hihetetlen volt.
Felrohantam a lépcsőn. „Anya, apa megsérült!”
Mire anya:, „Megoldja. Felnőtt.”
"Nein!"
Apa a padlón haldoklik. Segítséget kell hívnunk.
Őrület volt.
Akkor kezdtem el poénokat mondani, hogy szeressenek.
Csoki helyett. Egyszerűbb. És kevésbé veszélyes.
Évről évre építgettem a majdnem önmagamat, amiről apa álmodott.
Ez az énem
magabiztos, kicsit vicces, kicsit nőcsábász, de soha nem sebezhető.
Nagyon sokszor segített,
de nem akkor,
ha meg akarok csókolni egy lányt, aki tetszik.
A magabiztos énem a mosdóban van egy pohár vízzel.
Én meg egyedül vagyok, védtelenül, és izzadok.
Beleszerettem ebbe a lányba, mint a filmekben.
Egy mondatot mondott, és már tudtam, hogy szeretem.
Magától értetődő volt. Mint a meleg víz a fülemtől a lábujjamig.
Hogy ezt a mondatot megértsétek,
még egy dolgot el kell mondanom.
Gyerekkoromban tapiztam a mellbimbómat.
Ha nevettek, nem tudok beszélni róla.
Kezdem jól érezni magam, megnyílok, erre kinevettek. Nem szép tőletek.
Ne nézz így rám! Látom a szemedben, mit gondolsz.
„Eddig is furának tűnt, de súlyosabb, mint hittem.”
Nem! Minden gyereknek voltak fura dolgai.
Nem? Nem nevettetek. Az egyik tesómat sokszor vittük kórházba,
mert azt mondta: „Míg nem érünk haza, nem veszek levegőt.”
Húsz méter után a járdára zuhant.
Ha szomorú voltam, a cickómat tapiztam. Ez volt a mániám.
Cickó, cici. Sok szó van rá.
Ne nézzetek így rám!
Ha a szüleim a szobámba zavartak, akkor...
Ez volt a mániám.
Küldjetek börtönbe!
Mindenki csinálta.
Ez volt az én Narniám. Feszültségoldás.
Nem is ez a lényeg.
A lényeg, hogy azt gondoltam:
„Miért titkolják, hogy ezzel a módszerrel el lehet tűnni?”
Elkezdtem beszélni róla.
Hogy terjesszem az igét.
Odamentem a barátaimhoz.
„Ha megérinted a mellbimbódat...” „Ne lógj velünk többet!”
Gyors ítélet.
Ezért a szüleim barátainak akartam elmondani, mikor vacsorára jöttek.
Szegények.
A kanapé egyik sarkánál vártam rájuk. Így.
Mint egy szőrtelen cica.
Vártam, hogy felakasszák a kabátokat, és bejöjjenek a szobába.
És akkor lecsapok.
„Elnézést, Sylvie,
ha tapogatod a cicidet...”
Jól megijesztettem őket.
Totál kiborultak.
Olyan voltam nekik, mint Élise Lucet a Cash Investigationben.
Megláttak, és elfordultak: „Ennél a cégnél mindenki legálisan dolgozik.
Szabad utánam jönnöd? Ez legális?”
Rettegtek.
Egyik este anya feljött a szobámba, és azt mondta:
„Jól vagy?
Igen?”
„Remekül.”
„Este átjön Marc és Véronique.
Jól vagy? Igen?”
„Remekül.”
„Jobb lenne, ha nem beszélnél nekik
a kis titkodról.”
Otthon tabutéma lett.
„Ha beszélni akarsz valakivel, elmegyünk pszichológushoz.”
Mire én: „Mi az a pszichológus?”
„A pszichológus az, akinek azért fizetsz,
hogy meghallgasson. Hogy úgy érezd, elfogadnak, mint a többieket.”
A pszichológus legszebb definíciója, amit csak hallottam.
Csak egy pszichológusnak mondhatsz ilyesmit: „Philippe vagyok.
A főnököm szemét velem, de jól kezelem.
Ha túl sok, cigiszünetet tartok, bár nem dohányzom.”
„Kijövök az irodából, és balra megyek. Van ott egy virágbolt.
Veszek egy hörcsögöt, és a hónom alá szorítom, hogy meghaljon.
Ez az én kis mániám.”
Mázli, hogy csak a pszichológusnak mondhatsz ilyet.
A legjobb barátod azt mondaná: „Philippe, jól vagy? Mi?
A virágboltban árulnak hörcsögöt? Nem is tudtam."
Sok nyomasztó kérdés van az életben.
De a pszichológust izgalomba hozzák.
Arra gondol: „Kihívás!”
„Milyen színű volt a hörcsög, Philou?”
„A rágcsálók Krisztust jelképezik a tudatalattiban.”
„Igen, beszéljünk róla!”
Ez a munkája.
Leülök, de tudom, hogy mindig kinevetnek miatta.
Elhatározom, hogy nem beszélek róla.
- „Miket szoktál csinálni?” - „Sokat tapizom a mell..."
"Ez a nő érti a dolgát!”
„Ignorálja, amit mondtam!”
Megijednék, ha egy gyerek ilyen szavakat használna.
Túl hivatalos szókincs. „Mindent bevallok, doktornő.”
Mint a James Bond-filmek gazfickói. „Egy részlet se marad feltáratlanul.”
„Néha igazán
frivol vagyok.
Bezárkózom a szobámba...
vagy inkább
az előcsarnokba.
És erősen dörzsölöm,
erőteljesen, doktornő,
a mellbimbók területét.
Ilyenkor úgy érzem, a lelkem
kilép a testemből.
Szeretem ezt az érzést, doktornő.”
Nem ennyire ijesztően adtam elő.
Tényleg! Nem ennyire ijesztően.
Elmondtam neki,
és esküszöm, így volt, azt mondta:
„Micsoda?”
Kinevetett!
Megfogadtam, hogy soha többé nem beszélek róla.
Soha!
Amíg Németország nem…
Nem, viccelek.
De nagyon zavarba ejtő volt. Nagyon.
Mélyen magamba temetettem. Évekig nem beszéltem róla.
Az első randin voltam azzal a lánnyal.
Nem olyan régen, talán...
Chirac idején.
Szóval jó régen.
Nem volt olyan régen, de kínosan éreztem magam.
Első randi. Poénokat mondok, hogy szeressen, de leállít.
Azt mondja: „Hé!
Poénokat mondasz. Ez nem beszélgetés.
Ismerkednünk kellene. Az életünkről beszélgetni.
Nincs valami vicces gyerekkori sztorid?”
Mire én: „Van,
de előbb mondj te egyet!”
Tudni akartam, mivel állhatok elő.
Mert ha ő valami cukit mesél... „Kezdem én.
Balkezes voltam,
de a jobb kezemmel teniszeztem.”
Ezek után nem mondhatom, hogy:
„A cicimet tapiztam, és elszálltam egy másik világba.
Két kézzel! Semmi kézdominancia!" Nem.
Mondja ő elsőnek! Valami merész sztorit mondott. Lelazultam.
Elmondtam neki. Közbevágott. Azt mondta: „Mi?
Én is.”
Mire én: „Mi?”
Szerettetek már úgy valakit,
hogy a halálát kívántátok, mert kezelhetetlen volt az érzés?
„Szeretlek!
Nem, csak szerettelek.”
Nem ismerős? Nem? Nekem sem.
Tudni akartam, hasonlítunk-e.
Hasonlítunk. Őrült.
Bepörögtem: „Gyerünk! Mondd el! Hallani akarom.”
Azt mondta: „Még senkinek nem mondtam el. Nem tudom.”
Mire én: „De!”
Erre ő: „Hát...
Kiskoromban úgy éreztem, útban vagyok.
Bezárkóztam a mosdóba. Szégyelltem magam.
Nehéz volt a szívem, nevetségesnek éreztem magam.
Bementem a fürdőbe. Semmi víz. Csak a hideg csempe. Szörnyű volt.
A bordámat dörgöltem. Nálam a borda volt. Olyan volt, mint egy elektrosokk.
Úgy éreztem, eltűnök.
Már nem voltam ott. Jó érzés volt. Mintha meghalnál egy kicsit.
Utána jobban értékeltem az életet.”
Azt mondtam neki:
„A bordádhoz dörzsölhetem a mellbimbómat?
Ha mindketten eltűnünk valahova, vajon ugyanoda?”
Nevetett.
Nem viccnek szántam.
Szerelmes voltam belé. Az első randin nem tudtam megcsókolni.
A második randin tudtam, hogy ő is akarja. Mégsem sikerült.
Harmadik randi. Katasztrófa. A negyedik randit már elmeséltem.
A negyedik randi után távozott. A lakótársammal voltam.
Kétségbeestem. „Tovább fog lépni. Érthető.
Négy randi? Nyolc? Tizenkettő? Fizetést kell adnom neki.
Ez már munkaszerződés!”
A lakótársam nem figyelt. Járkált.
Majd: „Nem!
Meg fogjuk csókolni!”
Mire én: „Túlzottan beleéled magad. Ijesztő.”
Azt mondta: „Figyelj!
Ötödik randi. Idehívod. A szobámban leszek. Nem hallgatódzom.
Becsenget. Kinyitod. A lépcsőházban áll.
Becsengetett. Kinyitottad. Nem beszélsz. A szemébe nézel, és megcsókolod.
Hátrébb lépsz. Betessékeled.
Azt mondod: „Hé!
Életed leghosszabb három perce, ugye?”
Utólag már tudom, hogy szar ötlet volt.
De akkor azt mondtam: „Zseni vagy!” Pedig sok minden utalt az ellenkezőjére.
Nyolc exfeleség. Tizenkét gyerektartás. Ez nem illegális?
Hallgattam rá, és 72 órával később az ajtó mögött vártam. Az ötödik randira.
Megérkezett. Hallottuk a cipője kopogását a fapadlón.
A lakótársam kinézett a szobájából: „Hallod? Jön.”
„Oké. Szánalmasak vagyunk.
Nagyon fura. Vedd fel a nadrágodat!”
Becsenget.
Ajtót nyitok.
A szemébe nézek.
És semmit nem teszek.
A fejemben...
Közelebb lép, hogy bejöjjön. Ahogy várható volt.
Becsengetsz valakihez. Ajtót nyitnak, és...
Kételkedni kezdesz magadban. „Én csengettem be, vagy te?
Ki megy be hova? Nem értem.”
Gondolkodás nélkül beljebb lép. Bepánikolok.
A lakótársam szerint a lépcsőházban kell lennie!
A könyökömmel elállom az útját. Mintha ez lenne a szokás.
Hátrébb lépve azt mondja: „Jól vagy?”
Arra gondolok: „Most vagy soha!”
Rámozdultam a csókra. Nem olyan volt, mint egy romantikus film.
Inkább mint egy zombifilm.
Én...
Közelebb léptem, ő hátrébb, de ez nem tűnt fel.
Arra gondoltam: „Messzebb van, mint gondoltam.
Ha tudtam volna, hozok magammal kaját.”
Nem tudtam közelebb lépni. Eddig bírtam az izometrikus fenékizom-gyakorlatot.
Semmi csók.
Semmi érintés. Semmi.
És nem tudtam mást mondani: „Életed leghosszabb három perce.”
Kínos. Ilyen hangon mondtam.
Undorító. Mintha direkt kínoztam volna.
„Életed leghosszabb három perce, Jean Moulin!”
Nagyon fura.
Kihúzta magát. „Életem leghosszabb három perce?
Már megint az a fura dolog a három perccel?
Meg akartál csókolni?”
Mire én: „Miért mondod ezt?”
Nem foghattam meg a cicimet, hogy eltűnjek. Hiszen tudta a titkomat!
Szó szerint azt gondoltam: „Mindkettőnknek jót tenne, ha meghalna.
Továbblépnénk.
Főleg én.”
Megint nem sikerült. Én a lakásban.
Ő a lépcsőházban. Köztünk a nyitott ajtó.
Pont így.
Beszélgetünk.
A vakfoltommal látom, hogy van valaki a falnál.
És azt hallom:
„Csókold meg!”
Mintha focimeccsen lenne a genyó!
A lány meghallja. Benéz.
Meglátja!
„A lakótársad?”
Mire én: „Hogy mi?"
Azt mondja: „Nem a lakótársad?
Egy alsógatyás férfi van a nappaliban.
Ezért nem akarod, hogy bejöjjek?”
Poénkodott, vagy ezzel akart ösztönözni? Nem tudom.
Mindent szó szerint vettem. Azt mondtam:
„Nem látok senkit.”
Megtagadtam a lakótársamat.
Szó szerint.
Ott volt, de próbáltam tagadni.
Merész. Mintha azt mondaná: „Nagyon menő a lámpád!”
Olyan hülye vagyok!
Hogy mondhattam ilyet!
Próbáltam úgy tenni, mintha viccből mondtam volna,
de a nagy szünet árulkodó volt.
„Nem látok senkit.”
Idióta vagyok!
Szerencsére jó a humora. Megkérdezte: „Szóval nem valódi?”
„Oké.
Nagyon jól látom.”
„Bocs! Örvendek.
Fura kérdés, de valódi vagy?”
Erre a lakótársam...
„Basszus, nem tudom.
De megtöltjük a házikót.”
Az igazság még rosszabb. A lány beszélt hozzá, ő megfordult és elment.
„Ha nem felelek, nem fogja tudni, hogy ott voltam.”
A lány rám nézett.
Mintha azt mondaná: „Néha elég hülye vagy.”
Becsapta maga mögött az ajtót.
Olyan magabiztosan jött be, mint aki lakbért fizet!
És beszorított a sarokba.
A szemembe nézett.
Nem volt cuki.
Mint egy bagoly.
Rájött, hogy nem tudom, hogy kell.
Hogy képtelen vagyok rá. Hiányzik a családi DNS-ből.
Megcsókolt.
Nem vagyok kutyus!
Mintha azt mondaná: „Egyedül kakilt!
Ügyes vagy, Melchior!” Nem.
Semmit nem éreztem.
„Nem tudjuk, mit gondoljunk!”
Olyan voltam, mint egy gránittömb.
Fáztam. Távolinak éreztem őt és önmagamat is.
Mindent. Magányosnak éreztem magam. Fura.
Odament a kanapéhoz.
Követtem. Az én kanapém. Fura.
Egy-két órát beszélgettünk. Beszélgetés közben
érzem, hogy szeretem.
De amikor megcsókolt, semmi.
Dolgoznia kell, ezért elmegy.
Az ajtóhoz kísérem. Nagyon lassan megcsókol.
Semmi. Annyi se, mint az elsőnél. Fura.
Azt mondja: „Gondolom, találkozunk még.”
Mire én: „Igen.”
Akkor már engedélyem volt.
Elveszettnek éreztem magam.
Visszamentem. Mentem egy métert.
Leültem a kanapéra, és arra gondoltam,
szó szerint arra gondoltam:
„Minden világos.
Nem tudod, hogy kell szeretni.”
Megborzongtam. Butaság, de tényleg ezt gondoltam.
Meggyőztem magam: „Nem tudod, hogy kell szeretni. Van ilyen.
Apa sem tudja, ezért te sem.
Ez így működik.
Vannak, akik tudják. Mások nem.
Egyesek tudnak kenyeret sütni. Mások, kóstold csak meg, nem tudnak.
Sótlan.”
Kijött a lakótársam.
Mindent hallott. A vállamra tette a kezét.
Suttogva mondta:
„Férfi lettél, baszki! Büszke vagyok rád.”
Remegett a gyomrom.
Arra gondoltam: „Szerelmes vagyok a lakótársamba?”
Szeretném azt mondani, hogy együtt vagyunk, gyerekeink vannak,
és minden hétvégén együtt reggelizünk.
Benedict-tojást.
De többé nem találkoztunk.
Vannak, akik csalódottak.
Nektek ez egy show. Nekem az életem.
Ennek a show-nak is volt premierje.
Még a csodás világjárvány előtt.
De jó volt! Még egyszer akarom!
Féltem a premier előtt. Ha félek, felhívom anyát.
Elmondtam neki, hogy félek. Pragmatikusan.
Azt mondtam: „Mintha nem önmagam lennék.”
Mire ő: „Úgy felidegesít ezzel!
De, Panayou, önmagad vagy.
Amikor hívtál, a te nevedet írta ki.”
Ilyen helyzetekben mindig tök cuki.
„A show miatt?”
Mire én: „Nem tudom. Azt hiszem.”
„A te premiered.
Olyan, mint minden első alkalom.
Kipróbálod, milyen.
„Ha nem jön be, kipróbálsz mást. Nem nagy ügy.
A te premiered.
El fogod baszni. Nem nagy ügy.” „Stop!
Egy mondattal több a kelleténél.”
Úgy fogalmaz, mint Jean-Claude Van Damme.
Folytatta: „El fogod baszni azok kedvét, akik arra fogadnak, hogy elbaszod.”
Átadja a telefont apának.
Apa átveszi. Hallom, ahogy levegőt vesz. Kipakolok.
Azt mondom:
„Félek.”
Érzésekről beszélek. Lefagy.
„A show miatt?” „Miért mondod ezt?”
Erre ő: „A premier után hívj!
Akkor hívj, ha kész! Ne közben!”
Hallom, hogy...
Csak az apák csinálnak ilyet egy szemét poén után.
Rájöttem, hogy ugyanolyanok vagyunk.
Az ő szabályai szerint fogok játszani.
„Akkor szóljak, ha kész?
Oké.
Ha a barátnőm terhes, akkor szóljak, ha megszült?”
Mire ő: „Igen.”
Mekkora egó!
Tudni akartuk, melyikünk törik meg előbb.
„Akkor hívj, ha a barátnőd már hazament a kórházból!”
„Majd ő hív, hogy ne kelljen veled beszélnem.”
Mire ő: „Majd a baba felhív. Ne aggódj!”
És mert nagyon vicces, hozzátette:
„Még mindig szingli vagy, ugye?
Akkor hívj, ha kész!”
"Ami azt illeti,
talán azért írtam ezt a show-t, hogy elmondjak valamit neked és anyának,
amit magamnak se tudok elmondani, és ez bosszant."
Erre apa:
„Szerintem tudjuk, kis hülye.”
„Tudnotok kell, hogy én...”
Mire apa: „Igen?”
Mire én: „Ki ne mondd!”
Mire ő: „Nem akarom.” Mire én: „Ki ne mondd!”
„Nem mondom ki.”
Hallgattunk.
Majd apa megszólalt:
„Sok sikert a show-hoz, fiam!”
Mire én:
„Neked is.”
Majdnem azt mondtam:
„Köszönöm. Szép estét.”
KÖSZÖNET ANYÁNAK ÉS APÁNAK
A feliratot fordította: Klein Szilvia