Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎Nu știu să sărut fete.
‎Nu știu, e ceva ce mă îngrozește de mic.
‎Mi-e tare frică să sărut fete.
‎De curând, am întâlnit o fată ‎care îmi plăcea mult.
‎După prima întâlnire, ‎n-am putut s-o sărut.
‎Am încercat.
‎Cred că n-a înțeles ce fac.
‎La prima întâlnire n-am putut.
‎Nici la a doua n-am reușit.
‎Am fixat-o pe a treia ‎și pe drum mă simțeam foarte stresat.
‎Cu cât mai multe întâlniri,
‎cu atât mai multe tentative, ‎cu atât mai multă presiune.
‎E ca la permisul de conducere.
‎Dacă nu-l iei din prima, ‎pune mâna și învață!
‎Dacă-l pici de trei ori, ‎ia autobuzul, ești varză.
‎E cineva care l-a picat de mai multe ori? ‎Să aplaude. Haideți!
‎Mai sunteți și mândri! ‎„Nu știm să citim semnele!”
‎Unii au ridicat mâna. ‎Nici n-ați așteptat să auziți cerința.
‎E clar de ce ați picat. ‎Ascultați până la capăt!
‎„Acum virați la…
‎Nu! Drace! Voiam să zic dreapta.
‎Ați făcut stânga. ‎Din păcate, era o grădiniță. Nasol!
‎Ați omorât opt copii. Ups!
‎Și o femeie gravidă.
‎Cu gemeni, deci zece copii!”
‎Eu l-am picat de multe ori, ‎mereu din cauza parcării laterale.
‎Mi-e frică de ea.
‎Am înțeles recent ‎că parcarea laterală e un simbol,
‎ca și sărutul.
‎Dacă ești bărbat și nu-ți iese,
‎înseamnă că nu ești bărbat adevărat, ‎ceea ce e ridicol.
‎Ce e nasol dacă ratezi un sărut e
‎că nu-i poți zice fetei: ‎„Stai, mai încerc o dată.
‎O să încerc un sărut în unghi drept!”
‎Nu merge. Nu poți trimite un amic ‎în spatele ei, să facă:
‎„Dă-i, dă-i…
‎Stop! Dai de glotă!”
‎Nu.
‎La a treia întâlnire,
‎n-am reușit s-o sărut.
‎Mă simțeam prost ‎și i-am zis colegului de apartament.
‎Mă destăinui greu de obicei, ‎dar el mi-e cel mai bun prieten.
‎Era acasă, fiindcă e tot timpul acasă.
‎Are 40 de ani și țin la el, da?
‎Îi zic: „Cred că mi-e frică de clipa ‎când mă întind s-o sărut.”
‎Mi-a dat un sfat bun:
‎„Nu-ți fie frică de clipa ‎când te întinzi s-o săruți!”
‎Eu am zis: „Și?” A răspuns: „Da.”
‎Ăsta nu e sfat, e negare. Și nu ține. ‎„Mamă, mi-e frică de întuneric!”
‎„Nu-ți fie frică, Timothée!
‎Înapoi în peșteră, te rog!”
‎Mi-a spus: ‎„De fapt, ți-e frică să nu fii respins.
‎La a patra întâlnire, invit-o aici. ‎Eu stau la mine, nu ascult.”
‎Zic: „Ciudată precizare, dar bine.”
‎„Când sună, deschizi.
‎Îi oferi un loc. ‎Trebuie să vorbească mult timp.
‎Te uiți în ochii ei, o întrerupi și zici:
‎«Hai, acum suge-mi-o!»”
‎Nu, glumesc!
‎Mi-a zis…
‎Vreți să vorbesc tot spectacolul ‎pe tonul ăsta? Mi-a zis…
‎„O întrerupi și spui:
‎«Scuză-mă! Se poate să te sărut ‎în următoarele trei minute. Continuă!»
‎Dacă spune: «Nu, mulțumesc!», n-o săruți.”
‎Foarte bună tehnică, ‎bazată pe consimțământ.
‎Zice: „Dar dacă face…
‎«Bine…»
‎Dacă scoate un țipăt ascuțit, ‎tipa e încântată.”
‎A vorbit ca un misogin din anii '80. ‎Mai că a zis: „Dacă dă din coadă, e bine.”
‎Ce mârlan!
‎Dar alt sfat n-aveam. ‎O chem la mine, extrem de stresat.
‎Întârzie, fiindcă are clasă.
‎Am timp să mă gândesc lângă ușă.
‎Cred că știu de ce nu pot săruta fata ‎care îmi place.
‎Din cauza părinților mei. ‎Ei sunt singurul meu exemplu de cuplu.
‎Sunt împreună de 30 de ani, ‎n-am văzut să se sărute.
‎Niciun semn de afecțiune.
‎Ca și cum se iubesc un pic, ‎dar nu exagerat.
‎Ca niște colegi de birou ‎cărora șeful le-a zis:
‎„Voi doi de colo, ‎vreau o familie luni, pe biroul meu.”
‎Iar ei: „Dacă a zis șeful…”
‎Nu înțeleg dinamica lor de cuplu.
‎Uneori merg să mănânc acasă, sun, ‎îmi deschid așa: „Bună ziua, fiule!”
‎Parcă suntem în ‎Sims.‎ Foarte ciudat.
‎„Ce mai faci?”
‎„Făceam bine…”
‎Uneori îi observ și mă întreb: ‎„Cum m-ați conceput?”
‎Suntem șase copii.
‎Au făcut câte unul la trei ani, ‎prea matematic pentru gustul meu.
‎Dar am o ipoteză.
‎Cred la fiecare trei ani,
‎ai mei închiriază o sală de ședințe.
‎Se îmbracă la costum și…
‎O fac ca funcționarii. ‎Îmi închipui ceva foarte civilizat.
‎Foarte cordial. „Bună ziua!”
‎Își strâng mâna. ‎Cred că tata o freacă puțin.
‎Continuă ea, face un mic puț ‎pe care îl aplică.
‎Se întinde pe spate ‎și se produce o infuzie. Ca la un ceai.
‎Un ceai de mămică.
‎E o ipoteză, nu știu.
‎Eu pot, e mama mea.
‎Dar nu mi-a plăcut că ați râs, să știți.
‎Ai mei se iubesc.
‎Doar că nu se privesc. ‎Ador s-o enervez pe mama cu asta.
‎S-o enervez oricum, dar mai ales așa.
‎Uneori mă duc acasă special.
‎Îi zic: „Nu-l iubești pe tata. ‎Nici nu te uiți la el.
‎Poți să-mi spui, sunt fiul tău. ‎Să discutăm!”
‎O ia razna: „Ce spui acolo? ‎De unde ai scos-o?”
‎Uneori încerc când tata e lângă noi: ‎„Hei! Nu-l iubești!
‎Poți să-mi zici. Chiar dacă dorm, ‎mă trezești și discutăm!”
‎După un timp a cedat: ‎„Nu înțelegi viața, puțoi!
‎Să iubești un om, Panayotis, ‎nu înseamnă să-l privești în ochi.
‎Înseamnă să te uiți ‎în aceeași direcție cu el.”
‎M-a emoționat.
‎Când a zis asta, m-a emoționat, ‎dar nu-mi arăt emoțiile.
‎Am reacționat tare ciudat.
‎Am împins-o pe mama
‎și am zis: „E ridicol ce-mi spui!”
‎Am țipat la ea exact așa, ‎cu vocea asta gâtuită
‎de bătrână doamnă rasistă.
‎Cea care deschide storurile noaptea: ‎„Sunt prea mulți arabi!”
‎O cunoașteți, nu? ‎Așa am vorbit, mi-a ieșit natural.
‎Mai rău e că doamna are dreptate.
‎Mama! Mama are dreptate!
‎Mă scuzați! Ups!
‎Le încurc fiindcă e aceeași persoană. ‎Numai că…
‎A fost o glumă! Bun!
‎Am înțeles recent ‎ce înseamnă uitatul în aceeași direcție.
‎Luam masa la părinții mei.
‎Mâncam în tăcere, ‎fiindcă noi nu știm să vorbim între noi.
‎Și…
‎De 15 ani încoace, în fiecare vară,
‎mama închiriază o pensiune cu iaz, ‎ca tata să poată pescui.
‎Asta e dragoste? Habar n-am.
‎Anul ăsta n-a mai găsit una cu iaz.
‎Noi nu știam încă. ‎Era liniște deplină la masă.
‎În mama se petrecea ‎ceva profund, grav și trist.
‎Se uită în ochii tatei, ‎inspiră adânc și zice:
‎„Ei bine, îmi pare rău, ‎n-am mai găsit pensiune cu iaz.”
‎El mânca.
‎Zice: „Și?”
‎Ea zice: „Păi…
‎n-am găsit pensiune cu iaz, ‎ca să poți pescui la vară.”
‎El zice: „Și?”
‎Ea zice: „Păi…
‎E prost sau…?
‎Fiindcă îți place să pescuiești.”
‎Iar el zice: „Ba nu.”
‎Mamei începe să-i zvâcnească o pleoapă.
‎„Ba da”, zice.
‎„Ba da, doar de asta ‎închiriez de 15 ani pensiune cu iaz.”
‎El zice: „Pescuiesc fiindcă de 15 ani, ‎tu închiriezi pensiune cu iaz!
‎Ce pot să fac la Cuca Măcăii?”
‎Începe să tremure, ‎se ridică și pleacă la culcare.
‎Eu mâncam. Eram pe jos.
‎„Ăsta e uitatul în aceeași direcție?
‎Unul dintre voi e sașiu, atenție! ‎Aveți grijă!”
‎Cu așa exemplu, normal că nu știu ‎să sărut fete. Mă străduiesc, dar durează.
‎O așteptam deci la a patra întâlnire.
‎Vine, o pup pe obraji, ia loc.
‎E superbă. Eu încerc să par relaxat.
‎Trebuie s-o întrerup. ‎Să aplic metoda amicului meu.
‎Sunt foarte timid.
‎Nu în general, când îmi place o fată.
‎Mă încurajez în minte. ‎„Haide! Ești în stare.
‎Întrerupe-o, nu e greu. ‎Încep numărătoarea inversă.
‎O sută.”
‎Mă uit la ea și fac…
‎Un pic cam prea tare. ‎A tresărit și m-a privit.
‎Jur că e adevărat. Eram panicat. Am făcut…
‎Zice: „Ce e?”
‎Zic: „Trebuie să merg la baie!”
‎Improvizam. Am făcut așa cu brațele.
‎M-am încuiat în baie.
‎Mi-a luat zece secunde să mă întreb: ‎„Ce ai făcut? Ce a fost asta?”
‎Mă ia o nouă panică. Îmi zic:
‎„O s-audă că nu fac nimic, ‎n-o să mai aibă încredere.”
‎Îmi vine o idee. Scot periuțele de dinți ‎din pahar, pun apă și…
‎o vărs.
‎Îmi zic: „Mergi la psiholog, Panayotis!
‎E cazul.
‎Mimezi că faci pipi, de frică să săruți ‎o fată care nu dă doi bani.
‎Ceva nu-i în regulă.”
‎M-am întors în sufragerie stresat.
‎Și vrând să fac pipi, pe deasupra, ‎de la sunetul apei în toaletă.
‎Așa că…
‎Nu puteam trage apa de două ori. ‎Ce i-aș fi zis? „Nu…
‎Nu e ce crezi. ‎Nu-mi place să fac pipi legat.
‎Prefer să fac de două ori, ‎cu pauză la mijloc.
‎Fac ce numesc eu primul pipi,
‎mă opresc intenționat ‎și când mă gâdilă, mă duc iar.
‎Ăsta-i al doilea pipi.
‎Nu mă copia! E invenția mea! Îmi aparține.
‎E grădina mea privată.”
‎Nu.
‎Mă întorc în sufragerie.
‎Transpir.
‎O privesc și nu știu cum, ‎dar las garda jos.
‎O întrerup: „Scuză-mă!
‎Se poate să te sărut ‎în următoarele trei minute. Continuă!”
‎Ce tare sunt!
‎Și ea face…
‎„Ești un tip foarte ciudat!
‎Bine!”
‎Iar eu mă întrebam ca mârlanul:
‎„Scoate sau nu țipătul? Hai, drăguță!”
‎Ce repede te transformi într-un căcat!
‎Important e că am apucat ‎să văd în ochii ei că vrea.
‎Nu-mi mai era teamă. ‎A fost un moment simpatic.
‎Trec două minute, îmi crește pulsul.
‎Două minute și 30 de secunde, ‎și 40 de secunde, și 50 de secunde.
‎Treisprezece minute.
‎Ea mă privește gen: „N-am zis că…?”
‎N-am reușit s-o sărut.
‎Vă aud totuși!
‎Dar nu mi-e frică!
‎Nu mi-e frică de sărut. ‎Mi-e frică să fiu vulnerabil.
‎Sunt convins că în clipa aia…
‎Când e un sărut adevărat. ‎E rar, dar îl recunoști.
‎Ai fluturi în stomac.
‎Cred că atunci ești cel mai vulnerabil.
‎Fiindcă într-un singur gest,
‎oricât de simbolic, ‎dar până la urmă stupid ca…
‎pui sentimente strânse săptămâni sau luni ‎cu gândul la acea persoană.
‎Găsești curajul să i le trimiți ‎pe o tavă de argint.
‎Te uiți în ochii ei.
‎Aștepți momentul potrivit ‎să-i oferi umil tava cu sentimente.
‎E oribil, dar ea poate face oricând:
‎„Nu!”
‎Iar tu trebuie să mimezi că nu-i nimic.
‎„Se mai întâmplă! Bineînțeles! Glumești?
‎Nu riști, nu câștigi. ‎Bineînțeles, Sylvie, glumești?
‎Te superi dacă mă duc acasă? ‎Am avut o zi grea.
‎Să strâng? Bineînțeles! ‎Glumești? Nu sunt un îngălat.
‎Nu, s-a spart, ‎dar nu-i decât încrederea mea în mine.”
‎Mă îngrozește.
‎Mă sperie rău.
‎Am aflat recent ‎că atunci când săruți pe cineva,
‎bacteriile din…
‎N-o să vă placă vestea asta.
‎Bacteriile din gura acelei persoane ‎rămân cu tine patru ani după sărut.
‎Unii au sărutat fraieri și acum fac: „Ce?
‎Ce zice ăsta cu tricoul în blugi? ‎Ce, Steve Jobs?”
‎E o informație reală. ‎Căutați pe Google când plecați.
‎Aveți gurile pline de foști.
‎Ca niște case de pe Airbnb.
‎Eu sunt o pensiune.
‎Nu prea vizitată. La Cuca Măcăii.
‎„Bună ziua!
‎Bun venit la Pensiunea Trei lavande!
‎Ați călătorit bine?”
‎Ăsta-s eu.
‎N-am reușit.
‎E emasculant să anunți un sărut ‎și să nu reușești.
‎Trebuie să plece să doarmă.
‎O conduc la ușă. ‎Se oprește o ultimă dată, gen…
‎O pup pe obraji. Oribil.
‎Zice: „Atunci, pe data viitoare.”
‎Zic: „Da.”
‎Apoi am trântit ușa.
‎Părea o palmă la fund, dar nu.
‎Nu mă pricep la mimat.
‎Nu pot s-o sărut, dar: „Hai, prințesă! ‎Cară-te sau te dau afară. Drum bun!”
‎Nu. Nu mă pricep la mimat. ‎Nu știu cum mimezi o ușă trântită.
‎Parcă-s Passe-Partout. Nu știu…
‎Aoleu, nu! Nu!
‎Închid ușa, bine?
‎Imediat iese colegul de apartament: ‎„Cum a fost? Povestește!”
‎Zic: „Știu că ai ascultat.” ‎Zice: „Da.” Nu mai minte.
‎Traversează criza de 40 de ani. ‎Uneori mai zice adevărul.
‎Zice: „Am auzit, a scos țipătul!
‎Deci voia s-o săruți. ‎Deci frica era doar în capul tău.”
‎M-a scos din sărite. ‎Zic: „Nu ești taică-meu!”
‎M-a pedepsit, m-am dus la culcare.
‎Dar n-am putut dormi.
‎Am avut o insomnie îngrozitoare. ‎De fapt, să renunțăm la cuvântul ăsta.
‎„Insomnie”. E o minciună.
‎E un preș sub care ascundem adevărul.
‎- „Pari obosit, Bertrand!” ‎- „Am insomnii, sunt bine.”
‎Hai să spunem adevărul! ‎Să învățăm să zicem: „Așa e.
‎Am niște probleme, dar sunt prea laș ‎ca să mă gândesc la ele ziua.
‎Deci mă gândesc noaptea.
‎Și plâng.
‎Și fiind întins în pat, ‎lacrimile îmi curg în urechi
‎și îmi ascult tristețea.
‎Tu ce ai făcut la munte?”
‎Am fi mai câștigați.
‎Zic și eu.
‎M-a enervat zicând că e în capul meu. ‎Tata o zicea des când eram mici.
‎Uneori ne întreba: „Ești trist?
‎E doar în capul tău.
‎N-are rost să plângi, nu rezolvă nimic.
‎Cusături?
‎E doar în capul tău.”
‎- „Nu, sângerez.” ‎- „E în capul tău.”
‎„Era în capul meu. Acum iese.”
‎Tata are o părere învechită ‎despre masculinitate.
‎Pentru el, un bărbat e viril,
‎sigur pe el, un pic glumeț și fustangiu, ‎niciodată vulnerabil.
‎Neagă două lucruri în viață.
‎Neagă sentimentele. Pentru el, nu există.
‎Și cocoașele de redus viteza. ‎Nici astea nu există.
‎Trecem cu 70 la oră peste o cocoașă.
‎- „Era o cocoașă.” ‎- „Nu văd de ce spui asta.”
‎Ne certăm dacă am atins sau nu ‎tavanul cu fruntea. Înnebunesc!
‎De curând, ieșeam de la restaurant. ‎Își luase o cafea la pachet.
‎Nici nu știu de ce.
‎Îi place să zică: „La pachet. N-am timp.”
‎Are timp.
‎Îi cunosc programul.
‎Are timp, nu face mai nimic.
‎Suntem în mașină, el cu cafeaua. ‎Luăm o cocoașă.
‎Și văd pe piciorul lui ‎o mică pată de cafea.
‎O iau razna. „N-am luat o cocoașă?
‎Bine, scuze! Atunci te întreb: ‎de ce ai o pată de cafea pe picior?”
‎Mi-a răspuns… Nu glumesc deloc.
‎Vă ofer această felie de viață.
‎Mi-a zis…
‎„Așa îmi beau eu cafeaua.”
‎I se rupe.
‎Ciudat e că asta însemnă pentru el bărbat. ‎„Am dreptate fiindcă așa zic eu!”
‎A început devreme să ne educe așa.
‎Aveam vreo opt ani. ‎Eram în vacanță la o pensiune…
‎Râdeți de viața mea, dar bine…
‎Eu, tata și frații mei făceam ‎o plimbare prin pădure.
‎Nu era una amuzantă și educativă ‎cum sper că ați avut toți în copilărie.
‎De genul: „Copii! Veniți!
‎Iată un conifer!”
‎Nu. Deși e stupid ‎să șușotești lângă un copac.
‎Noi doar mergeam în șir indian, ‎fără să vorbim, timp de 45 de minute.
‎Ne era o frică!
‎Eram niște ostatici ‎care își dezmorțeau picioarele.
‎„Ce drăguț din partea FARC că ne lasă ‎să ne mișcăm cinci minute pe zi!
‎Pe vremea lui Ingrid nu era așa.”
‎Unul dintre frații mei plânge. ‎Îl irită pe tata, care zice:
‎„Lasă plânsul!”
‎Ceea ce nu funcționează niciodată.
‎Niciun copil n-a făcut vreodată:
‎„Bineînțeles!
‎Ce prostie! Nu mă gândisem la asta!
‎Am închis robinetul!
‎Încântat, cine sunteți?
‎Tati, tu ești!”
‎Nu.
‎Dacă un copil vă vorbește așa, fugiți!
‎E arogant. Își bate joc de voi. ‎Nu e semn bun.
‎Plânge mai departe. ‎Iritat la culme, tata vine la el.
‎„E doar în capul tău. ‎N-are rost să le arăți și altora.”
‎Face o pauză, se uită la noi ‎și zice: „O să vă dau o lecție.”
‎Și își dă pantalonii jos.
‎Calmați-vă, n-a urmat ce credeți.
‎În toate poveștile mele din copilărie, ‎tata e în chiloți, dar așa e el.
‎Aruncă pantalonii și face…
‎„Uitați-vă la mine!”
‎Nu e beat, dar vorbește des așa.
‎Și îl vedem pe tata ‎plecând în chiloți în pădure,
‎natural ca o nevăstuică.
‎Mereu a fost cam păros. ‎Ne puneam deja întrebări.
‎Se oprește la 20 de metri și urlă:
‎„Aici e un șanț cu urzici!”
‎Și sare în el.
‎Se freacă așa prin șanț.
‎E ciudat. ‎Îi vedem doar bustul, e înfricoșător.
‎Iese, vine la frate-meu și face…
‎„Eu plâng acum?”
‎Noi ne gândeam: ‎„Cine cheamă Protecția Copilului?
‎Doar o dată. N-am mai fi împreună, ‎dar am fi în siguranță.”
‎Nu. Eram speriați. Zicem: „Nu, nu plângi.”
‎„Nu plâng, nu?
‎Asta înseamnă să fii bărbat. ‎Nu plângi nici când îți vine.
‎Dacă arăți ce e în sufletul tău, băiete, ‎lumea o să te mănânce de viu.
‎Capisce?”
‎Iar noi am început ‎să plângem toți, unul câte unul.
‎Ne băga în sperieți namila roșie ‎care se scărpina.
‎Zice: „Ce n-ați înțeles?”
‎Ca bucătarul irascibil ‎de la un show de gătit‎.
‎Mama trebuia să vină după noi. ‎Vede de departe scena.
‎Soțul ei în chiloți,
‎plângând și neștiind ce să facă, ‎în fața copiilor, care plâng.
‎Frate-meu se dezbrăcase și el aiurea.
‎Orice familie are un excentric.
‎Cum nu e băgat în seamă, cum e în chiloți.
‎„Mamă!
‎Mamă, uite!”
‎Era frate-meu… Eu eram.
‎Mi-am aflat repede vocația, bine?
‎Ai mei s-au certat rău. ‎Am înțeles ceva important despre cupluri.
‎Adesea, pe termen lung, căutăm ‎pe cineva cu temperament opus nouă.
‎Nu știu de ce.
‎Ai mei așa sunt. Tata ascunde ce simte.
‎Reprimă, îngroapă.
‎Mama îți oferă pe tavă ce simte.
‎„Faceți ce vreți cu inima mea.
‎Domnule, trageți de firul ăsta. ‎E firul vieții mele.”
‎E într-o comedie muzicală.
‎Arată tot, totdeauna. ‎Prea devreme. Tuturor.
‎Te face să te simți prost. ‎Ca atunci când întâlnești brusc un nudist.
‎Știți senzația?
‎Ajungi pe plajă relaxat…
‎E pustiu, dar vine la 1,5 metri de tine. ‎Se prezintă. „Bună ziua! Jean-Claude.”
‎Da!
‎„Ți-am văzut deja scula, ‎puțin îmi pasă cum te cheamă.
‎Ierarhizează informația, Jean-Claude. ‎E important.”
‎E același lucru.
‎E același lucru cu sentimentele. ‎Uneori e prea mult deodată.
‎De curând eram în turneu ‎și la final luam cina cu patronii sălilor.
‎Un domn a ajuns târziu la cină.
‎Era o bombă de informații și emoție.
‎M-am simțit prost. De cum vine: ‎„Bună, încântat, Guy.
‎Scuze pentru întârziere. ‎Am semnat actele de divorț cu soția.
‎Acum fosta soție. ‎Băieți, cânt la clarinet!”
‎Și noi ne gândeam: ‎„Pune-ți chiloți pe propoziții, Guy!
‎Ți se văd boașele emoțiilor.
‎E prea devreme.”
‎Mama ne-a arătat foarte devreme ce simte.
‎Mi-a declanșat o criză existențială ‎când era mic, în gimnaziu.
‎Mergeam cu mașina doar noi doi, ‎la școala de muzică.
‎Voiam să urc în spate, normal.
‎Blochează portiera.
‎Zice: „Știi ce? Urcă în față!”
‎Prima oară în viață. ‎Vă amintiți ce prag important a fost?
‎Îi zic:
‎„Ești sigură?”
‎Ea îmi zice: „Da, sunt sigură.”
‎„Atunci de ce șușotim?”
‎Urc. Eram în al nouălea cer.
‎Îmi ziceam: „Stau în față!” Eram fericit.
‎Apoi mi-am zis: „Acum vei plăti impozite.”
‎Am crescut cu frica impozitelor.
‎Tata desfăcea plicurile ‎de față cu noi, zicând:
‎„Profitați cât sunteți mici. ‎Într-o zi vor veni după voi.”
‎Pleca la culcare ‎și ne lăsa în plin mister.
‎O seară din două, ne întrebam ‎cu frate-meu: „Oare vin impozitele?
‎Nu știu care e treaba, nu înțeleg.”
‎Eu și mama luăm mașina și plecăm. ‎E cam cald.
‎Sunt fericit că pot ‎să deschid geamul în față.
‎Cel din spate e pentru fraieri.
‎În spate, e…
‎„N-am bani de un sistem automat.
‎Folosesc sistemul cot.”
‎Bieții oameni!
‎Mai știți când ați descoperit…
‎Cum ați devenit brusc trufași?
‎Superiori cu cei din spate: ‎„Zi-mi dacă e curent, închid.”
‎Sunt varză la mimat, îmi pare rău.
‎Zici că bag degetul în ochi unei vaci.
‎Nu știm dacă îi place, e cam neclar.
‎„Nu, termină!”
‎Sau: „Doamne!
‎Mai vreau! Și în celălalt! Da!”
‎Pot continua încă cinci minute,
‎dar mi se pare că m-aș întinde.
‎Voiam opinia voastră. Contează.
‎Nu mai e… Nu!
‎E…
‎Nu știu cum să iau ‎că aplaudați mai mult decât la glume,
‎dar sunt cu voi, gândim la fel.
‎Chiar cred că băgând degetul în ochi ‎unei vaci… Scuze!
‎Termin acum. ‎Sunt sigur că nu reacționează.
‎Aș paria cu oricine. Sunt sigur.
‎Încercați pe câmp!
‎O să facă doar…
‎„Fir-ar, nu mai văd la dreapta. Ce…?
‎Fir-ar!
‎Aș fi jurat că era un copac! ‎Nu-l mai văd, ce ciudat!
‎S-a întors! E totul bine!”
‎Să ne concentrăm! Sunteți împrăștiați!
‎Deschid geamul.
‎Sunt cu mama în mașină.
‎Deschid geamul.
‎Simt vântul cald de vară pe față.
‎Îmi vine o idee prostească.
‎Cred că știți. ‎Așa încep multe filme americane.
‎Drum pustiu. Doi tipi într-un Cadillac. ‎Geci de piele, Ray-Ban.
‎Pun o casetă cu rock și dau tare, ‎deschid geamurile și scot brațele.
‎„Libertate!”
‎Tare vreau să fac asta!
‎Dar am deschis geamul doar atât. ‎Mama nu-mi dă voie mai mult.
‎Așa că, discret,
‎scot trei degete, așa,
‎ca o caracatiță care evadează ‎dintr-un restaurant japonez.
‎Mă uit la mama la modul…
‎„Libertate! Dar nu prea multă!”
‎Mama coboară geamul și sunt tras în afară.
‎Cred că vrea să sar.
‎Am tot brațul afară.
‎Și am o idee. Îmi zic: „O fac!”
‎Puțin îmi… Am pus mâna pe acoperiș.
‎Și mi-am zis: „Încet, omule!
‎Ți-o trag impozitele, ai grijă!”
‎Mama pornește muzica.
‎Pune „Hey Jude” de Beatles.
‎O piesă excelentă. ‎E un moment preferat din viața mea.
‎Devin adult. Începe vara, totul e posibil.
‎Sunt în față cu mama, ‎ne uităm în aceeași direcție.
‎Ne simțim bine. E frumos, totul e perfect.
‎Iar ea dă muzica mai încet ‎și spune: „Știi ce?
‎Pe muzica asta să mă îngropi.”
‎Am avut o mică criză existențială.
‎„De fapt, nu-mi place să stau în față. ‎Doamna îmi vorbește și nu-mi place.”
‎Vede că nu-mi pică bine. ‎Dă mai încet. Zice…
‎„Calmează-te! Nu-i nimic.
‎N-o să mor doar eu, toți murim, e firesc.”
‎Ca toate mamele, nu știe când să tacă.
‎E pe cale s-o comită, ar trebui să tacă.
‎Dar nu vede că toți se simt prost, ‎și-a pierdut senzorii sociali.
‎Așa că se afundă în rahat ‎vorbind mai departe.
‎Îmi spune asta ‎și văd că se simte mai bine.
‎Atunci m-am prins ‎de ce ea n-are probleme la cap.
‎Ni le pasează nouă.
‎E foarte inteligent. Pentru asta ai copii.
‎Viața e o ștafetă între generații.
‎Când te saturi, zici: ‎„Ține, piciule, pentru tine!”
‎- „Ce-mi dai?” ‎- „Traume!”
‎Cred că așa stă treaba.
‎Încă am coșmaruri cu imaginea asta:
‎mama aruncându-mă pe trotuar ‎și demarând cântând Beatles.
‎Și eu gândindu-mă: „O să crăpăm toți.”
‎Și profa de acordeon vine să mă ia, ‎fiindcă începe ora.
‎Am făcut acordeon șase ani.
‎E reacția potrivită. ‎Vă uitați fix la mine, gândind:
‎„Pare o copilărie super!”
‎Eu voiam să fac chitară.
‎Ca toți tinerii, ca să am parte de sex. ‎La asta folosește chitara.
‎Chitara are un subtext. Spune o poveste.
‎Chitara e un obiect falic
‎din care cânți pe plajă, ‎privind pe cineva în ochi.
‎Spune o poveste.
‎În timp ce asta…
‎Nu are același subtext, credeți-mă! ‎Asta zice: „Știu să fac pateu din orice.”
‎Nu e același lucru.
‎Șase ani de acordeon, fiindcă voia tata.
‎Când eram mici, ‎nu voia să facem chestii de copii.
‎Să fim fericiți nu era prioritatea lui.
‎Voia să fim, dar mai târziu. ‎Cât eram copii,
‎își dorea să lucrăm ‎pentru a fi fericiți ca adulți.
‎Mi-am zis: „O să-i arăt că sunt adult. ‎O să aleg un instrument de adult.”
‎El acordeonisto.
‎Așa spun profesioniștii.
‎E stupid. Ați văzut adulți ‎cântând la acordeon?
‎Adulți cu locuință stabilă?
‎Am stat sute de ore în copilărie
‎cu 9,5 kg de metal finisat ‎strivindu-mi picioarele,
‎cântând muzică postbelică.
‎Zici că abia s-a terminat războiul ‎și te-ai întors. Cântecele sunt așa:
‎Luptătorii ologi din Avignon
‎Care s-au întors de pe front
‎Totul e oribil la acordeon.
‎E un butoi cu melancolie fără fund, ‎până mori.
‎Mai rău e că mergeam la cursuri ‎cu prietenii de la școală,
‎fiindcă eram toți… copii albi.
‎Ei mergeau la sala de chitară
‎plini de ei, părând că zic: ‎„O să agățăm fete!”
‎„Pe mai târziu!”, ziceam. ‎Mergeam singur și trist pe culoar,
‎până la sala de acordeon din fund, ‎unde atmosfera era…
‎„S-avem grijă cu nemții!
‎Învață să aperi Strasbourgul, băiete!”
‎Era greu.
‎Am abandonat acordeonul ‎într-un moment-cheie.
‎E alt moment cam…
‎E cam dificil, ‎dar eram foarte îndrăgostit de o fată.
‎În gimnaziu. Era o petrecere mare. ‎Eram foarte îndrăgostit de fata asta.
‎Ninon.
‎Era și cel mai bun prieten al meu, Thomas. ‎Știa că îmi place Ninon.
‎Îi spusesem eu, era confidentul meu.
‎V-ați dat seama ce urmează? ‎Haideți să vă zic!
‎Șmecherul de Thomas scoate o chitară, ‎nu se știe de unde!
‎Se pune într-un colț ‎și scoate niște note jalnice.
‎Ninon se duce ‎și îi pune mâna pe spate, curva!
‎Pardon! Mă scuzați!
‎Am zis „pardon” înainte să reacționați. ‎Nu se pune.
‎Îi zice:
‎„Ce tare ești, Thomas! Cânți la chitară!”
‎Și i-a făcut o labă la petrecere.
‎Franța, doamnelor și domnilor!
‎Ți se face labă pentru un Fa bemol.
‎Vă dați seama că îi spusesem ‎că îmi place? Și totuși…
‎Vi se pare în regulă? Sunteți nebuni?
‎Țineți cu cine trebuie?
‎Îi spusesem, știa. ‎M-a trădat. E o trădare grecească.
‎Un cuțit în spate în actul III. ‎E același gest, groaznic!
‎Așa ceva frânge o inimă de copil. ‎Nu uiți ușor.
‎Aveam niște draci!
‎Prima oară când mi-a venit să omor. ‎Voiam să-l strâng de gât pe Thomas.
‎Puteam, aveam mușchi. ‎Căram săptămânal 9,5 kg.
‎Era tare nedrept!
‎Mi-am zis: „Eu nu pot veni ‎cu acordeonul la petrecere.”
‎Era la etajul șase și nu era lift.
‎Era un instrument de parter. ‎De metrou, de tranșee.
‎Tot ce e aproape de iad ca gravitație.
‎E ‎l'instrumente del diablo‎, ‎cum zic profesioniștii.
‎Chiar dacă aș fi reușit să-l car, ‎nu era indicat, la o petrecere de școlari.
‎Văd că vă îndoiți, dar amintiți-vă ‎petrecerile voastre de școlari.
‎Închipuiți-vă doar…
‎puștiul cu puțini prieteni ‎și care clipește cam des.
‎Mănâncă biscuiți toată seara.
‎Se încălzește și ia microfonul de karaoke.
‎„Adunați-vă în jurul meu! Nu vă fie frică!
‎Ninon, e pentru tine!”
‎Deschide o valiză. Are o valiză!
‎Scoate ceva enorm, necunoscut copiilor. ‎Ca un Fiat 500.
‎Își pune curelele. ‎Numai cuvântul „curele”!
‎Care se prind cu o închizătoare la spate.
‎Dacă uiți de ea, îți scapi acordeonul ‎peste picioare și rămâi infirm.
‎Ups, puștiule!
‎Jur, la prima mea oră de acordeon, ‎profa mi-a zis să nu uit de închizătoare.
‎- „Altfel, îl vezi pe Jean-Louis?” ‎- „Salut!”
‎Puștiul are opt scolioze și zice: „Ninon!”
‎Luptătorii ologi…
‎S-a terminat pentru el.
‎S-a terminat!
‎Nicio mână nu-i atinge sexul astă-seară.
‎Nimeni n-a zis vreodată:
‎„Ce i-aș trage-o acordeonistului!”
‎Niciodată.
‎Am renunțat. ‎Am început să fac ce-mi plăcea.
‎Când am putut merge la Paris, ‎stăteam la ieșirea cluburilor de comedie
‎să vorbesc cu umoriștii, ‎fiindcă ador umorul.
‎E o propoziție stupidă. ‎Scuzați, o retrag. M-am auzit și…
‎„Ador umorul, da. Și să respir! ‎Sunt două pasiuni de-ale mele.
‎Îmi sunt indispensabile. ‎Da, știu și cuvinte deștepte.”
‎Voiam să aflu cum fac.
‎Un umorist mă prezintă odată ‎unei directoare de casting.
‎O dau în bară de multe ori,
‎dar la 16 ani iau proba ‎pentru ‎Le Petit Journal.
‎Apar la televizor la 17 ani. ‎Prea devreme pentru asta.
‎După prima emisiune, e petrecere ‎cu echipa, vedete, multă lume cunoscută.
‎Nu știu de ce, am simțit nevoia ‎să merg acasă, să vorbesc cu părinții.
‎Am luat un taxi. Fiindcă aveam bani.
‎Fiindcă televiziune.
‎Fiindcă evrei.
‎Și… nu, glumesc! Show-ul ia altă turnură.
‎„Sunt mulți în industria asta!”
‎Glumesc.
‎Ajung acasă cu taxiul.
‎Țin minte că am trântit portiera.
‎Și am stat să văd taxiul virând la stânga, ‎ca și cum nu voiam martori.
‎Mă întorc și casa mi se pare uriașă.
‎În fața casei e o mică alee cu pietriș.
‎Parcă făcea mai mult zgomot ‎decât de obicei.
‎Totul era apăsător, tare ciudat.
‎Sun. Sunt stresat, habar n-am de ce.
‎Mama e în halat. Mă îmbrățișează strâns. ‎Nu mi se mai întâmplase.
‎Foarte strâns!
‎Îmi zice încet la ureche, ‎de parcă e secret: „Sunt mândră de tine!”
‎M-am dat înapoi.
‎Și am zis:
‎„Prea bine.”
‎Se pare că devenisem aristocrat.
‎„Prea bine, mamă. ‎Vă puteți întoarce la grajduri.”
‎Parcă nu eram eu! Am fugit în sufragerie, ‎unde era tata în fața televizorului stins.
‎În chiloți.
‎Îmi zice: „Stai jos!”
‎Mă așez cu senzația ‎că vorbesc cu dirigintele.
‎Zice: „Am…
‎Am văzut ‎Le Journal Petit.
‎Și…
‎Cred că…
‎Te uiți prea mult în gol. ‎Pari idiot. E păcat.”
‎A zis asta și a tăcut.
‎Și-a plesnit piciorul cu palma,
‎s-a ridicat cu greu,
‎a zis: „Noapte bună tuturor!”
‎Am rămas singur.
‎Dar avusese tonul bizar al unuia ‎care urmează să-și ucidă familia.
‎„Noapte bună tuturor! Dormiți liniștiți!”
‎Și s-a dus să se culce în vizuina lui ‎de nevăstuică nenorocită.
‎M-am gândit: ‎„O să te omor într-o zi, să știi!”
‎Nu așteptam un „te iubesc” ‎sau „sunt mândru”,
‎doar știu ‎că n-a bifat căsuța asta niciodată.
‎Nu e vina lui, ‎nici lui nu i s-a zis niciodată.
‎Știu că tata ne iubește din toată inima.
‎Ar putea ucide pentru noi. ‎A făcut-o de două ori.
‎Dar există un fel de zid între el și lume, ‎de cum e vorba de sentimente.
‎Asta mă îngrozește. ‎Mi-e tare frică să nu pățesc la fel.
‎De pildă, când vreau ‎să sărut o fată care îmi place.
‎Dacă nu iei măsuri, se transmite copiilor.
‎Rezultă generații stânjenite ‎de sentimentele lor.
‎„Bună ziua!”
‎Duce și la mese în familie foarte tăcute.
‎Ținem unii la alții, dar n-o spunem. ‎Ne bubuie inima.
‎Toți țipă în gând. ‎Copilul: „Știu că mă iubiți!
‎Dar aș vrea s-o aud măcar o dată, ‎mi-ar da încredere pentru 25 de ani!”
‎Tatăl: „Te iubesc, fir-ar să fie! ‎Îmi vine să te mănânc.
‎Te mănânc tot, nu las decât oasele! ‎Te înghit!
‎Dar nu pot să-ți spun. ‎Sentimentele sunt pentru cine are vagin.”
‎Mama zice: „Stați liniștiți, ‎am eu vagin să vă iubesc pe toți!
‎Și am găsit o pensiune cu iaz!
‎În sfârșit!”
‎Mare păcat!
‎Toți facem prostii. Eu sunt primul.
‎Ne ascundem iubirea în mici propoziții, ‎mici fapte de zi cu zi.
‎Delegăm persoanei iubite responsabilitatea
‎să înțeleagă că asta e iubire.
‎Devine complicat.
‎Se numește cal troian. ‎E o tehnică de război.
‎E amuzant să vezi ‎în ce îți ascunzi iubirea pentru alții.
‎Acum câteva luni, am aflat ‎că eu o ascund în glume răutăcioase.
‎Când țin la cineva, vreau să-l desființez.
‎E absurd. Am înțeles asta
‎când colegul și prietenul meu, ‎de care vă spuneam la început,
‎a făcut cancer.
‎Fără să ne gândim, ‎i-am organizat o petrecere-surpriză.
‎Ca să-i urăm un…
‎Trebuia să ne fi gândit puțin!
‎„Cancer fericit, prietene! Da!”
‎Nu știam ce facem. ‎Eram ascunși după fotolii, așteptându-l.
‎Când a băgat cheile în ușă, ‎ne-am uitat unii la alții:
‎„Poate n-a fost o idee grozavă ‎petrecerea-surpriză cu ocazia cancerului.”
‎Nu e incredibil ce capacitate au oamenii
‎să-și dea seama prea târziu ‎că era o idee de tot rahatul
‎încă de la început?
‎Deseori îți dai seama de miză fix înainte.
‎Gen: „Aoleu! Scumpo, ‎e momentul să facem un copil?”
‎Și doctorul face: „Taie cordonul! ‎Ce zice? Ce se întâmplă?”
‎Suntem programați așa. ‎Ne gândim prea târziu.
‎Colegul intrase de 10-15 secunde. ‎Noi eram în continuare…
‎Parcă voiam să-l jefuim.
‎Un amic foarte curajos face:
‎„Ce naiba…”
‎Iar el: „Ce…”
‎Ne-am zis că un infarct e un cadou frumos. ‎E un mod mai rapid de a te duce.
‎Dar e bine. Nicio grijă, s-a vindecat. ‎Mi-a dat voie să fac glume.
‎A zis: „Fă ce glume vrei ‎despre mine și cancerul meu.”
‎Mi-a zis-o fix înainte să moară.
‎E prima glumă pe care a aprobat-o.
‎În seara aia am jucat fotbal, ‎fiindcă îi place lui.
‎L-am pus portar, avea cancer.
‎Nu știi cum să reacționezi ‎când cineva drag îți dă vestea asta.
‎Am fost primul căruia i-a spus. ‎„Am cancer”, a zis.
‎„Bea multă apă”, am zis.
‎N-am idee de ce am zis asta, dar am zis-o.
‎Stătea în poartă, da? ‎E un portar execrabil.
‎La un moment dat, vine o minge ‎foarte ușor de oprit, dar el e execrabil.
‎Mingea intră în poartă.
‎Ceilalți erau plini de draci, ‎dar n-o puteau arăta.
‎Fiindcă avea cancer.
‎Nimic nu e mai amuzant ‎decât bărbații care își înghit furia.
‎Toți au făcut…
‎„Nu-i nimic!
‎Concentrează-te puțin! Uită-te în jur! Da!
‎Nu-i nimic. Jucăm ca să ne distrăm!
‎Te distrezi? Eu da! Ne simțim bine!
‎O viață avem!”
‎Eram enervat rău. Atunci am realizat ‎că fac glume malițioase celor dragi.
‎M-am dus la el și i-am zis: ‎„Scuză-mă! Ai cancer sau ești olog?
‎Poți să prinzi o minge.”
‎Asta înseamnă „mișto glumă” în italiană.
‎El murea de râs. ‎Mereu beau când nu trebuie.
‎Umoriștii profită să bea la aplauze.
‎Aș fi un medic îngrozitor.
‎De pildă: „Iată, aveți…
‎SIDA. Așa…”
‎Ce bună a fost!
‎El murea de râs.
‎Mă știe, știe cum îmi ascund afecțiunea.
‎A văzut doar intenția bună. ‎Zice: „Cea mai tare glumă a ta!”
‎M-am simțit jignit.
‎Nu, am fost încântat. ‎„Cea mai tare glumă a mea!”
‎M-am întors spre prieteni ‎și am zis ceva ce nu înțeleg nici azi:
‎„Ați auzit ce cartof fierbinte ‎i-am pasat fraierului?”
‎Ce înseamnă asta?
‎Mi-a ieșit natural, ‎de parcă crescusem pe câmp.
‎Iar ei au făcut invers decât la ‎The Voice. ‎M-au scos toți din câmpul lor vizual.
‎Se simțeau toți foarte aiurea.
‎Și eu, de altfel, ‎fiindcă în clipa aia am realizat
‎că n-am făcut gluma ‎ca să-l fac pe el să râdă,
‎ci ca să râd eu.
‎Fiindcă eram trist.
‎Prietenul meu nu era bine
‎și când îmi venea să plâng, ‎trimiteam torpile spre toți.
‎Când se supărau, mi-era mai bine.
‎Mi-am zis că am nevoie de psiholog.
‎Și m-am dus, după asta.
‎I-am povestit de petrecere. Ea mi-a zis:
‎„Așadar,
‎când vă simțiți vulnerabil,
‎în loc să arătați ce simțiți,
‎de teamă că n-ați mai fi acceptat,
‎îi faceți pe ceilalți ‎mai vulnerabili decât dv.”
‎Zic: „Sunt o canalie.” „Nu”, zice.
‎„Nu chiar.
‎Nu ăsta e termenul medical.
‎Mai degrabă e… Când vă e…”
‎„Sunt o canalie”, zic. „Da”, a zis ea.
‎„Costă 72 de euro.”
‎Femeia asta e incredibilă. Mă uimește.
‎Ți se pare că se poartă cu mănuși ‎până ți-o trântește.
‎Mi-am trimis amicul la ea, traversa ‎criza de 40 de ani și nu putea vorbi.
‎S-a dus de multe ori la ea.
‎Apoi i-a zis o asemenea tâmpenie, ‎că ne-a lăsat mască pe amândoi.
‎I-a zis:
‎„Asta e prima noastră ședință adevărată, ‎fiindcă v-am pus în sfârșit un diagnostic.
‎Așadar, traversați criza de 40 de ani.”
‎„Păi da”, zice el.
‎„De asta am și venit, fiindcă…
‎Erau niște indicii.
‎Am 40 de ani.
‎Traversez o criză.
‎N-ai zice, dar dacă le pui cap la cap…
‎Îmi păstrez banii.”
‎Ea zice. „Nu…
‎Nu păstrați nimic.
‎Termenul ăsta nu înseamnă nimic.
‎Să zicem că la naștere, ‎avem toți o mică cochilie în spate.
‎Da, ca un melc.
‎Urmăriți-mă!
‎Înaintăm prin viață…
‎Când găsim o experiență definitorie…
‎în cochilie cu ea!
‎Nu vă păsa. Știați cine sunteți. ‎V-ați aruncat în viață cu capul înainte.
‎Cincisprezece ani, 18, 22, 26, 30…
‎Credeați că se umple cochilia. ‎Dar eu știu, e meseria mea.
‎Cioc-cioc, cochilia e goală.
‎Înaintăm.
‎Treizeci și trei, 36, 40.
‎La 40, ne oprim. Facem un mic bilanț.
‎Vrem să știm ce am adunat. ‎Și dv. ați făcut:
‎«Dar nu e nimic în cochilia mea!
‎Mea… Mea…»
‎Ce facem când ne-a dispărut ceva?
‎Care e reflexul universal?
‎«Alo, poliția cochiliilor?»
‎Știu, e stupid. ‎Dar asta e criza de 40 de ani.
‎E o urgență.
‎Dar nu există.
‎Fiindcă e prea târziu.
‎Sunteți un limax.”
‎Omul era complet derutat. ‎S-a întors acasă șchiopătând.
‎Eu eram pe canapea, fericit.
‎A tăbărât pe mine: „Trebuie să trăiești!”
‎Zic: „Așa intenționam, până m-ai prins.”
‎„Trebuie să înveți”, zice. ‎„Să aduni, fiindcă…
‎Apoi cioc-cioc în cochilie…” Zic: „Bine!
‎Îmi scapă ceva. N-am toate detaliile.”
‎- „Alo, cochilia polițiilor?” ‎- „Bine!
‎Gata, am toate detaliile. ‎Mă bagi în sperieți.”
‎A fost foarte amuzant. ‎Mi-a făcut bine discuția asta.
‎Aveam douăzeci și ceva de ani ‎și mă gândeam: „Când începe?”
‎Nu v-ați gândit? ‎„Când devin oficial eu însumi?”
‎Mereu m-am simțit aerian,
‎ratasem ceva ce alții ‎păreau să fi înțeles cu ușurință.
‎Și mă enerva.
‎Să-l văd punându-și la 40 de ani ‎aceleași întrebări ca tata la 70
‎mi-a făcut bine.
‎Toată viața ești aproape tu însuți.
‎Încerci să ajungi acolo. ‎Contează să participi.
‎Ești o ciornă până la capăt. ‎Asta m-a calmat.
‎Pe voi, mai puțin, se pare.
‎În copilărie, eram noi înșine ‎mai mult ca oricând.
‎Ce se întâmplă când devii adult?
‎Nu știu. De ce atâtea întrebări?
‎Mai întâi, devii adult? ‎E discutabil. Nu cred.
‎Adultul care am devenit toți
‎a crescut în jurul vechiului copil ‎ca să-l apere, dar l-a sufocat.
‎Toți avem în noi un copil mort.
‎E părerea mea despre viață. ‎Fiecare cu a lui.
‎Nu mort. Dacă preferați, ‎avem în noi un copil în agonie.
‎Fiindcă la orice vârstă, ‎că ai 20 sau 60 de ani,
‎mergi pe stradă, ‎vezi o trecere de pietoni și zici:
‎„O să pășesc doar pe dungile albe!”
‎E copilul care zice: „Sunt încă aici!
‎De ce nu mai ai păr pe cap?”
‎O s-o pățesc și eu.
‎Când eram mic, eram eu însumi. ‎Nu mă temeam că sunt judecat.
‎Când apărea cineva nou, făceam: ‎„Bună ziua! Ce faci?”
‎Nu eram neamț, dar aveam o voce ciudată.
‎Oamenii se gândeau: ‎„E un copil neamț. Bună!”
‎Când eram mic, eram prea mult eu însumi.
‎Știți genul?
‎Serioși ca niște adulți. ‎Te fixează de parcă le datorezi bani.
‎Eram genul… Ești invitat la masă.
‎E prima oară când vezi copilul ăsta.
‎Se uită așa la tine.
‎Vine, te trage de mânecă și zice: ‎„Mă doare fundul.”
‎„Înțeleg. Ce…
‎Sigur voiai să-mi spui asta mie? ‎Nu cred că am mai vorbit vreodată.”
‎„Mama a zis să nu pap musaca. ‎Și eu am luat două porții.”
‎„Înțeleg.
‎Bine. Scuză-mă!
‎Marc, ai auzit ce mi-a zis? ‎Cum să… Ce să…”
‎- „Cum te cheamă?” ‎- „Panayotis!”
‎„Înțeleg. Marc, e un soldățel SS, ‎m-a blestemat.
‎E foarte ciudat, mi-e frică, ‎vreau să plec de aici.”
‎Când erai mic, nu-ți păsa. ‎Dar în gimnaziu, e greu.
‎E o societate în miniatură. ‎E greu mai ales când faci acordeon.
‎În gimnaziu, ‎pentru ca ceilalți să mă placă,
‎mai ales cei mari mă interesau,
‎cumpăram ciocolată ‎și le-o dădeam după ore.
‎Dacă vă întrebați ce emoție simțiți, ‎e milă, e firesc.
‎Toată ziua aveam ‎ciocolată topită în buzunare.
‎Seara, așteptam lângă gard ‎și când ieșeau ziceam:
‎„Operațiunea cioco-cioco!”
‎Nu în capul meu. Cu voce tare!
‎Ca un polițist în civil din anii '70 ‎puțin cam dubios.
‎„Operațiunea cioco-cioco!”
‎Mă duceam la ei, era penibil. ‎„Vreți ciocolată?”
‎Eram ca un pedofil pe dos, ‎dacă te gândești.
‎Mergeam la cei mari: „Vrei ciocolată? ‎Vino, am o mulțime în mașină! Vino!
‎Vino!”
‎Dar funcționa. Umblam cu ei. ‎Mi se părea că sunt cineva.
‎Aveam o cutie de ciocolată. ‎Dimineața luam una-două la școală.
‎Într-o zi deschid cutia ‎și nu mai e ciocolată.
‎Rareori în viață m-am panicat așa. ‎Era trist, dar și amuzant.
‎Fugeam de colo-colo țipând: ‎„Mi-ați văzut ciocolatele?”
‎Era un pic amuzant. Jumătate trist, ‎jumătate amuzant. Tristzant.
‎Mă duc la soră-mea și o întreb.
‎Face doar:
‎„Nu.”
‎Am înțeles și am plâns ‎toate lacrimile pe care le aveam.
‎Mi-a zis o chestie devenită cult acasă:
‎„Haide, calmează-te, Pralină!”
‎Se pare că era porecla mea.
‎Am luat un cuțit. „O înjunghii!”
‎Tata a venit în fugă, ‎mi-a înșfăcat cuțitul…
‎Un mic sfat.
‎Dacă vreți să omorâți pe cineva, ‎nu țipați în gura mea ce vreți să faceți.
‎E ciudat, dar află „autoritățile”.
‎A luat cuțitul.
‎Și a făcut o pauză.
‎Când face așa, tata vrea ‎să ne dea o lecție de viață.
‎Nu e prea implicat în educația noastră, ‎dar la doi ani dă câte o lovitură
‎ca să fie reales ca tată.
‎Acum i se termina mandatul urzicilor, ‎îi trebuia ceva baban.
‎A luat cuțitul.
‎„Uitați ce… O să fac ceva ce…”
‎Improviza săracul.
‎A luat cuțitul, i l-a dat soră-mii ‎și i-a zis: „Înjunghie-l, îți dau voie!”
‎Nu, glumesc.
‎L-a luat și l-a rupt în două de genunchi.
‎Vă gândiți: „E tare taică-tău!” Nu.
‎S-a tăiat la mână și un pic la genunchi. ‎„Vedeți? Nu vă jucați cu cuțitele!”
‎„Păi da…
‎Nici tu n-ar trebui. Ce… Te auzi vorbind?
‎Când îți iese sunetul pe gură, ‎se întoarce la timpan?”
‎Nu accepta. E bărbat, ‎nu se taie ca prostul în fața copiilor.
‎Noi: „Îți curge sânge. Ești bine?” El:
‎„Nu văd de ce spui asta.” E vorba lui.
‎Când e încolțit: „Nu văd de ce spui asta.”
‎Nu mai putea nega. ‎Rana lui începea să facă zgomot.
‎Cam așa: „Pleosc!”
‎Face…
‎„Chemați-o pe mama să vadă.”
‎A fost incredibil.
‎Am zis pe scară: ‎„Mamă, repede! S-a tăiat tata!”
‎Ea zice: „Se descurcă el, e mare.”
‎„Nein!
‎Tata își dă duhul pe podea. ‎Avem nevoie de ajutor.”
‎Ca la nebuni.
‎Așa am început să glumesc ‎ca să mă placă lumea.
‎În loc de ciocolată. Era mai simplu. ‎Și mai puțin periculos.
‎An după an, am început ‎să devin aproape cum visa tata.
‎Sigur pe mine.
‎Încrezător, un pic amuzant și afemeiat, ‎dar niciodată vulnerabil.
‎M-a ajutat în multe situații,
‎mai puțin când vreau ‎să sărut o fată care îmi place.
‎Atunci, eul meu sigur pe el ‎e la baie cu un pahar de apă.
‎Iar eu sunt singur, fără apărare, ‎și transpir.
‎M-am îndrăgostit ca în filme ‎de fata asta de care vă tot zic.
‎Mi-a zis o propoziție ‎și am știut că sunt îndrăgostit.
‎Era clar, ca un val de apă caldă ‎din cap până în picioare.
‎Ca să înțelegeți ce mi-a zis,
‎trebuie să vă mai spun ceva ‎din copilăria mea.
‎Îmi atingeam sfârcurile.
‎Dacă râdeți deja, ‎n-o să putem vorbi, să știți.
‎Încep să mă simt bine, mă deschid ‎și voi râdeți de mine, nu-i frumos.
‎Nu vă mai uitați așa la mine! ‎Vă văd ochii.
‎„Bănuiam că era ciudat, ‎dar asta-i culmea.”
‎Nu! Orice copil are ciudățeniile lui.
‎Nu? S-a făcut liniște.
‎Pe frate-meu l-am dus des la spital ‎după școală fiindcă zicea:
‎„Nu mai respir până acasă!”
‎După 20 de metri ‎cădea lat pe trotuar ca un fraier.
‎Eu, când eram trist, îmi frecam gurguiele.
‎Gurguie, sfârcuri, au multe nume.
‎Nu vă mai uitați așa la mine! Vă văd!
‎Când mă certau ai mei, ‎mă duceam în cameră și…
‎Așa făceam eu.
‎Băgați-mă la închisoare! ‎Se întâmplă oricui.
‎Era Narnia mea. Așa evadam.
‎Nu asta contează.
‎Contează că în copilărie ‎mă întrebam de ce nu se vorbește
‎de puterea asta de a dispărea.
‎Am încercat să vorbesc despre asta, ‎să răspândesc vestea.
‎M-am dus la amicii mei. ‎„Și voi, când vă atingeți sfârcurile…?”
‎„Nu mai umbli cu noi!”
‎Sentință rapidă.
‎Am încercat să le zic prietenilor alor mei ‎când veneau la cină.
‎Bieții de ei!
‎Așteptam pe un colț de canapea, așa.
‎Ca o pisică fără blană.
‎Așteptam cât să-și scoată jachetele ‎și ai mei să le ducă dincolo.
‎Și atacam.
‎„Scuză-mă, Sylvie, ‎și tu, când îți freci sfârcurile…”
‎Îi băgam în sperieți. Intrau în panică.
‎Pentru ei, eram ‎ca un jurnalist de investigație.
‎De cum mă vedeau, se întorceau pe călcâie. ‎„Nu! Aici nu lucrează nimeni fără acte.
‎Aveți voie să ne urmăriți? Nu e ilegal?”
‎Le era frică de mine.
‎Într-o seară, mama a venit ‎în camera mea și mi-a zis:
‎„Ești bine, Panayou? Da?
‎Super!
‎Diseară vin Marc și Véronique.
‎Ești bine? Da?
‎Super!
‎Poate n-ar trebui să le spui
‎de «micul tău secret».”
‎Începea să devină tabu acasă.
‎Zice: „Dacă vrei să spui cuiva, ‎putem merge la psiholog.”
‎„Ce e un psiholog?”, zic.
‎„Psihologul e cineva pe care îl plătești
‎ca să te simți ascultat, ‎acceptat, ca toată lumea.”
‎E cea mai frumoasă definiție ‎pe care am auzit-o.
‎Doar la psiholog poți spune: ‎„Mă cheamă Philippe.
‎Șeful e bădăran, dar suport, ‎sunt un profesionist.
‎Când e prea mult, plec să fumez, ‎doar că nu fumez.
‎Ies din firmă și fac stânga, ‎fiindcă e o florărie.
‎Mă duc, cumpăr un hamster, ‎îl bag la subsuoară și îl omor.
‎E mica mea ciudățenie.”
‎Doar cu psihologul poți. ‎Vă dați seama ce noroc?
‎Cel mai bun prieten ar zice:
‎„Philippe, ești în regulă? Ce…
‎Se vând hamsteri la florărie? ‎Habar n-aveam.”
‎Multe întrebări te depășesc în viață.
‎Dar psihologul se bucură să audă asta.
‎Zice: „Provocare!
‎Ce culoare avea hamsterul, Philou?
‎Rozătoarele sunt simbolul lui Hristos ‎în inconștient. Da, să discutăm!”
‎E meseria lor.
‎Mă așez, dar știu deja ‎că lumea râde de mine când zic asta.
‎Așa că decid să nu vorbesc de asta.
‎„Cum îți petreci tu ziua?”, întreabă. ‎Zic: „Îmi ating sfâr…
‎La naiba, ce tare e!
‎Puțin importă!”
‎Aș fi îngrozit de un copil ‎care vorbește așa.
‎Are un vocabular prea dezvoltat. ‎„Vă voi povesti tot, dnă doctor.”
‎Ca un personaj rău din ‎James Bond. ‎„Încerc să nu omit nimic.
‎Uneori mă simt…
‎frivol.
‎Mă închid în camera mea…
‎Ce spun eu?
‎În vestibul.
‎Și îmi frec…
‎viguros, dnă doctor,
‎zona mamelonară.
‎Și simt că sufletul meu
‎transcende.
‎Și îmi place senzația asta, dnă doctor.”
‎Am povestit mai puțin înfricoșător. ‎Credeți-mă, n-am povestit așa.
‎Dar i-am povestit
‎și jur că nu inventez, ea a făcut:
‎„Poftim?”
‎A râs!
‎Și mi-am zis că n-o să mai vorbesc ‎despre asta niciodată.
‎Dar niciodată!
‎Până când Germania nu va fi redevenit…
‎Nu, glumesc.
‎Dar am fost extrem de jenat. Foarte jenat!
‎Am îngropat chestia asta, ‎n-am pomenit-o ani de zile.
‎Apoi am ieșit prima oară cu fata asta.
‎N-a trecut mult timp, ‎e ultima fată cu care…
‎Era pe vremea lui Chirac. ‎Deci a trecut ceva timp.
‎Nici chiar așa, dar mă simțeam aiurea.
‎E prima întâlnire, glumesc mult, ‎ca să mă placă și ea mă oprește.
‎Zice: „Stai!
‎Faci glumă după glumă. ‎Parcă nu vorbim cu adevărat.
‎Am putea să ne cunoaștem. ‎Să vorbim despre noi…
‎N-ai o poveste amuzantă din copilărie?”
‎Zic: „Am una, dar…
‎Spune tu una întâi, să văd.”
‎Voiam să văd ce gen de poveste să zic.
‎Poate spunea ceva drăguț, gen: ‎„Bine, încep eu.
‎Când eram mică, eram stângace, ‎dar jucam tenis doar cu dreapta”.
‎Eu nu puteam zice: „Ei bine, eu…
‎Îmi atingeam sfârcurile și dispăream! ‎Cum ambele mâini! Ambidextru!”
‎Nu.
‎O las pe ea prima.
‎Spune ceva destul de îndrăzneț. ‎Mă relaxez și îi povestesc.
‎Înlemnește și zice: „Ce?
‎Și eu!”
‎Zic: „Ce?”
‎V-a plăcut cineva atât de mult, ‎încât vreți să moară fiindcă nu suportați?
‎Cam așa: „Îmi placi mult!
‎Nu! Îmi plăcea mult!”
‎Nu, nu vi s-a întâmplat? Nici mie.
‎Voiam să văd dacă semănăm ‎și semănăm al naibii!
‎O luasem razna. „Spune-mi! Vreau să aud.”
‎Zice: „Termină! N-am spus nimănui. ‎Nu pot povesti așa.”
‎Zic: „Ba da!”
‎Zice: „Păi…
‎Când eram mică, uneori mă simțeam în plus.
‎Mă încuiam în baie. Îmi era foarte rușine.
‎Parcă duceam lumea pe umeri. ‎Mă simțeam ridicolă.
‎Mă așezam în cadă. Nu era apă, ‎doar faianța rece, era îngrozitor.
‎Și îmi frecam o coastă, în cazul meu.
‎Îmi dădea o senzație ca de electroșoc.
‎Aveam impresia că dispar.
‎Nu mai eram acolo. Mă simțeam bine. ‎Parcă muream o clipă.
‎Și apreciam mai mult viața apoi.”
‎Zic: „Pot să…
‎Pot să-mi frec sfârcul de coasta ta?
‎Să vedem dacă dispărem amândoi.”
‎A râs.
‎Nu glumeam, dar ea a râs.
‎Eram îndrăgostit de ea. N-am putut ‎s-o sărut la prima întâlnire.
‎La a doua, am văzut că vrea, ‎dar n-am putut.
‎A treia a fost catastrofală, ‎de a patra v-am povestit.
‎Pleacă de la mine după întâlnire. ‎Rămân cu colegul meu.
‎Sunt disperat. ‎„Gata, o să mă lase. Are dreptate.
‎Patru întâlniri? Apoi opt? Douăsprezece? ‎Va trebui s-o plătesc, devine o slujbă!”
‎El nu mă asculta. Se plimba.
‎„Nu”, zice.
‎„O să reușim s-o sărutăm!”
‎Zic: „Ești prea implicat, ‎începi să mă sperii.”
‎Zice: „Taci și ascultă!
‎Data viitoare, o inviți aici. ‎Eu stau la mine, nu ascult.
‎Sună, deschizi, ‎dar trebuie să rămână pe hol.
‎Sună, deschizi, nici nu-i vorbești.
‎O privești în ochi și o săruți.
‎Te dai înapoi, o măsori.
‎Și îi spui:
‎«Cele mai lungi trei minute ‎din viața ta, nu?»”
‎Uitându-mă în urmă, ‎înțeleg că era o prostie.
‎Dar atunci, nu mă judecați, ‎am zis: „Ești un geniu!”
‎Deși sunt multe indicii că nu e.
‎A avut opt soții, întreține 12 copii, ‎nici nu știu dacă e legal.
‎Dar l-am ascultat. După 72 de ore, ‎așteptam întâlnirea, îmbrăcat frumos.
‎Ajunge. Îi auzeam tocurile ‎pe parchetul din hol.
‎Amândoi. El deschide ușa și zice: ‎„Auzi? Vine!”
‎Zic: „Mi-e milă de amândoi. E prea ciudat. ‎Și pune-ți pantaloni pe tine, te rog!”
‎Ea sună.
‎Deschid.
‎Mă uit în ochii ei.
‎Și nimic.
‎În capul meu, era…
‎Și ea începe să se apropie ‎ca să intre, cum e normal.
‎Vă închipuiți? Suni, omul deschide și…
‎Începi să te îndoiești: ‎„Eu am sunat sau tu?
‎Cine intră? Scuze, nu pricep.”
‎Deci se apropie automat ‎și eu intru în panică.
‎A zis că trebuie să rămână pe hol!
‎O blochez cu cotul. ‎De parcă e o postură firească.
‎Se dă înapoi: „Ești bine, Panayotis?”
‎Îmi zic: „Acum sau niciodată, fă-o!”
‎Mă apropii s-o sărut, ‎dar nu ca într-un film romantic.
‎Ca în unul cu zombi.
‎Am făcut…
‎Eu veneam, ea se depărta, ‎dar nu înțelegeam.
‎Credeam că e drumul mai lung.
‎Dacă știam, îmi luam pachet.
‎Nu mai puteam înainta. ‎Aveam fesierii întinși la maximum.
‎Niciun pupic. Nicio atingere. Nimic.
‎Dar n-am găsit de spus decât:
‎„Cele mai lungi trei minute ‎din viața ta, nu?”
‎Ce rușine! Pe tonul ăsta am zis-o. ‎Dezgustător! Parcă o torturasem.
‎„Cele mai lungi trei minute din viața ta, ‎Jean Moulin!” Atât de ciudat a fost.
‎Ea s-a îndreptat. „Cele mai lungi ‎trei minute din viața mea?
‎Vorbești de ciudățenia de data trecută?
‎Ai încercat să mă săruți?”
‎Zic: „Nu văd de ce spui asta.”
‎Voiam să dispar, ‎dar nu-mi puteam atinge sfârcul, știa.
‎M-am gândit, literalmente: ‎„Dacă moare acum, scăpăm amândoi.
‎Trecem la altceva. În fine, mai ales eu.”
‎Ca să înțelegeți, eu sunt în apartament, ‎ea e pe culoar, ușa e deschisă între noi.
‎Așa. Și vorbim.
‎La un moment dat, simt în unghiul meu mort
‎o prezență lângă perete.
‎Și aud doar:
‎„Sărut-o!”
‎Parcă era la meci, nenorocitul!
‎Aude și ea ceva, bagă capul.
‎Îl vede!
‎„Colegul de apartament?” ‎Eu zic: „Ce? Poftim?”
‎Zice: „Nu e colegul de apartament?
‎Deci e un tip în chiloți la tine.
‎De asta nu vrei să intru? Deranjez?”
‎Nu știu dacă era o glumă ‎sau voia să mă preseze puțin.
‎Dar am luat totul la propriu și am zis…
‎„Nu văd pe nimeni.”
‎Am negat o persoană.
‎La propriu.
‎Deși era acolo. Am încercat.
‎Îndrăzneț. De parcă putea spune: ‎„Interesantă lampă, în cazul ăsta!”
‎Ce prost sunt!
‎Mi-am zis: ‎„Nu, nu se poate să fi spus asta.”
‎Am dat s-o dreg, ‎prefăcându-mă că am glumit,
‎dar pauza mă dăduse de gol.
‎„Nu văd pe nimeni”, zic.
‎Ce cretin!
‎Din fericire, fata are umor. ‎Zice: „Nu e real?
‎Am înțeles.
‎Totuși, îl văd foarte bine.
‎Scuze! Îmi pare bine. Scuze!
‎E o întrebare ciudată, dar ești real?”
‎Iar el face:
‎„Habar n-am, la naiba!
‎Dar umplu eu cochilia asta!”
‎În realitate, e mai rău. ‎Ea i-a vorbit, el s-a întors și a plecat.
‎„Dacă nu răspund, nu știe că eram acolo.”
‎Ea s-a uitat la mine cu o față de genul: ‎„Ești cam prost uneori.”
‎A împins ușa apartamentului,
‎a intrat cu încredere, ‎ca și cum plătea chirie.
‎Și m-a împins într-un colț.
‎M-a privit în ochi.
‎Nu la modul drăguț.
‎Ca o bufniță.
‎Mi-am dat seama că înțelesese ‎că nu știu cum să fac.
‎Că nu-s în stare, ‎n-o am în ADN-ul familial.
‎M-a sărutat ea.
‎Nu sunt un cățeluș.
‎Parcă ați zice: ‎„Face caca singur! Bravo, Melchior!”
‎Nu!
‎N-am simțit nimic.
‎„Nu mai înțelegem nimic!”
‎Nu știu, m-am transformat ‎în stană de piatră în fața ei.
‎Mă simțeam… rece. ‎Străin de ea, de mine, de tot.
‎Mă simțeam singur. Era ciudat.
‎S-a așezat pe canapea. Mă duc și eu. ‎Suntem la mine, ar fi aiurea.
‎Vorbim o oră sau două. Și când vorbim,
‎am impresia, simt, cred că o iubesc.
‎Dar când mă sărută, nimic.
‎Se trezește devreme, deci pleacă. ‎O duc la ușă.
‎Mă sărută din nou, foarte languros.
‎Nimic. Și mai puțin. E foarte ciudat.
‎Zice: „Cred că o să ne vedem mai des.”
‎Zic: „Da.”
‎Acum aveam voie.
‎Eram foarte confuz.
‎M-am întors acasă. ‎Mă rog, am mers un metru.
‎M-am așezat pe canapea și mi-am zis ‎la propriu, cuvânt cu cuvânt:
‎„Acum ai aflat.
‎Nu știi să iubești.”
‎M-au trecut fiori. ‎E stupid, dar am crezut.
‎M-am convins singur. Am găsit argumente. ‎„Nu știi să iubești. Se întâmplă.
‎Tatăl tău nu prea știe ‎și nici tu nu știi, asta-i regula.
‎Unii știu să iubească, alții nu știu.
‎E ca pâinea. Unii știu să facă. ‎La alții, o guști, e clar că nu.
‎N-are sare.”
‎Iese colegul meu de apartament. ‎Ascultase tot. Mi-a pus mâna pe umăr.
‎Și mi-a șoptit:
‎„Gata, acum ești bărbat. ‎Sunt mândru de tine.”
‎Și am simțit fluturi în stomac.
‎Mi-am zis: „De el sunt îndrăgostit?”
‎Mi-ar plăcea să vă spun ‎că am o relație cu fata,
‎că avem copii frumoși, ‎că ne vede în weekenduri la brunch.
‎Mâncăm ouă Benedict.
‎Dar n-am mai văzut-o.
‎Unii sunt dezamăgiți.
‎Pentru voi e show, dar e viața mea.
‎Am avut premiera de curând.
‎În fine, înainte ‎de pandemia asta frumoasă.
‎Să mai facem!
‎Mi-era frică înaintea premierei. ‎De obicei o sun pe mama.
‎Îi zic că mi-e frică. Pragmatic.
‎„Nu mă simt eu însumi”, îi zic.
‎Zice: „Insistă cu chestia asta!
‎Ba da, Panayou, tu ești!
‎Când ai sunat, era afișat numele tău!”
‎E foarte drăguță în momentele astea.
‎„E din cauza show-ului?”, zice.
‎Zic: „Nu știu. Cred că da.”
‎„Păi e premiera ta”, zice.
‎„E ca la orice alt lucru ‎făcut prima oară. Încerci.
‎Dacă nu-ți place, încerci altceva.
‎Și e premieră. ‎Sigur n-o să-ți iasă, dar nu-i nimic.”
‎Zic: „Stop!
‎Nu te-ai oprit la timp.”
‎Apoi o drege ca Jean-Claude Van Damme.
‎Zice: „Nu, n-o să-ți iasă decât bine, ‎iar apoi o să devină și mai bine!”
‎Se bâlbâie și mi-l dă pe tata.
‎Ia telefonul, îl aud respirând ‎și îi dau drumul.
‎Îi zic: „Mi-e frică.”
‎Vorbesc de ce simt. Aud cum se închide.
‎Zice: „E vorba de show?” ‎Zic: „Nu văd de ce spui asta.”
‎„Sună-mă după premieră”, zice.
‎„Spune-mi după ce ai făcut un lucru, ‎nu când îl faci.”
‎Am auzit asta…
‎Doar tații fac așa la telefon ‎după o glumă răutăcioasă.
‎Am înțeles că suntem la fel.
‎I-am intrat în joc pentru prima oară.
‎„Vrei să-ți spun după ce fac un lucru?
‎Bine.
‎Când iubita mea e însărcinată, ‎vrei să-ți spun după ce naște?”
‎Zice: „Da.”
‎Cât orgoliu!
‎Voiam să vedem care cedează primul.
‎Zice: „Poți să mă suni ‎când iese din spital.”
‎Zic: „Poate să te sune ea, ‎să mă scutească pe mine.”
‎Zice. „Mă sună copilul, nicio grijă.”
‎Fiindcă e foarte hâtru, a mai zis:
‎„Tot n-ai iubită, nu?
‎Sună-mă când ai.”
‎Zic: „Apropo de asta, ‎poate am scris show-ul ăsta
‎ca să vă zic ceva ce altfel n-aș putea,
‎ce nu-mi pot zice nici mie ‎și mă enervează.”
‎Îmi zice:
‎„Cred că știm, puțoi!
‎Și să știi că eu…” Iar eu fac…
‎Zice: „Ce?” Eu zic: „Nu vreau s-o spui.”
‎„Dar eu vreau”, zice. Zic: „Nu spune!”
‎„Nu spun”, zice.
‎A urmat o tăcere scurtă. ‎Și a adăugat doar:
‎„Succes la show, fiule!”
‎Și eu i-am zis:
‎„Și ție!”
‎Cât pe ce să-i spun.
‎Mulțumesc mult. O seară bună!
‎MULȚUMESC MAMEI ȘI TATEI
‎Subtitrarea: Georgeta Huzum