Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Jag vet inte hur man kysser tjejer.
Det har skrämt mig sen jag var liten.
Att kyssa tjejer skrämmer mig.
För inte så länge sedan träffade jag en tjej jag gillade.
Efter första dejten kunde jag inte kyssa henne.
Jag försökte.
Hon fattade inte vad jag höll på med.
Jag kunde inte kyssa henne.
Inte på den andra dejten heller.
Vi bokade in en tredje, och på vägen dit kände jag så mycket press.
För ju fler dejter,
desto fler försök,
desto mer press.
Precis som när man tar körkort.
Om du misslyckas en gång
så pluggar du bara på.
Tre gånger? Ta bussen, din idiot.
Har nån här misslyckats flera gånger? Klappa om du har det. Kom igen.
Stolta är ni dessutom!
"Vi kan inte läsa skyltar!"
Några av er räckte upp händerna. Ni lyssnade inte klart på instruktionerna.
Jag fattar varför ni misslyckades. Lyssna till slutet.
"Sväng...
Jag skulle precis säga: 'Åt höger.'
Du svängde vänster. Tyvärr var det en grundskola. Typiskt.
Du har precis dödat åtta barn. Hoppsan.
Och en gravid kvinna…
som väntade tvillingar, det blir tio barn!"
Jag misslyckades så många gånger, alltid på grund av fickparkering.
Fickparkering skrämmer mig.
Jag insåg nyligen att fickparkering är något symboliskt,
som en kyss, och om man som man sabbar det, betyder det
att man inte är en riktig man. Vilket är löjligt.
Det sjuka med en kyss
är att man inte kan säga till tjejen: "Vänta, jag försöker igen.
Jag kan vinkelkyssa!" Nej, det funkar inte.
Din polare kan inte sitta bakom henne och hjälpa till:
"Kör på...
Bromsa. Röstspringa."
Nej.
På tredje dejten,
kunde jag inte kyssa henne.
Jag kände mig löjlig, så jag åkte hem och pratade med min rumskamrat.
Jag får ofta kämpa för att öppna mig,
men min rumskamrat är min bäste vän, så det var lätt.
Han var där, för det är han alltid.
Han är 40 och jag älskar honom, okej?
Jag sa: "Jag tror jag blir rädd när jag precis ska kyssa en tjej."
Han gav mig goda råd:
"Bli inte rädd när du precis ska kyssa en tjej."
Jag sa: "Och?" och han sa: "Ja."
Det är inte råd. Det är förnekelse. Det funkar inte.
-"Mamma, jag är mörkrädd!" -"Var inte rädd, Timothée.
Snälla gå tillbaka till grottan."
Han sa:
"Du är rädd eftersom du är rädd för att bli avvisad."
"Bjud in henne hit för en fjärde dejt. Jag är på mitt rum, jag lyssnar inte."
Jag sa: "Konstig grej att påpeka, men okej."
"Hon ringer på, du öppnar."
Få henne känna sig bekväm. Hon borde få prata länge.
Titta henne i ögonen. Avbryt henne.
Och säg:
'Sug min kuk.'"
Nej, jag skojar!
Han sa...
Ska jag använda den tonen resten av showen? Han sa:
"Avbryt henne, säg: 'Ursäkta mig,
jag kanske kysser dig om tre minuter. Fortsätt.'
Om hon säger: 'Nej, tack', gör det inte."
En bra samtyckesbaserad teknik.
Han fortsatte: "Men om hon säger:
'Okej'
och rösten blir ljus, så är bruden på G."
En mening som användes av kvinnohatare på 80-talet.
Typ som: "Det är ett gott tecken om hon viftar på svansen."
Väldigt "neandertalare."
Det var det enda rådet.
Jag bjuder in henne på en fjärde dejt. Jag är så stressad.
Hon är sen, för hon har klass.
Så jag hade tid att tänka bakom dörren.
Jag tror jag vet varför jag inte kan kyssa tjejerna jag gillar.
Det är på grund av mina föräldrar.
De är det enda paret jag har upplevt.
De har varit tillsammans i 30 år, och jag har aldrig sett dem kyssas.
Inte ett tecken på kärlek.
Som folk som älskar varandra lite, men inte jättemycket.
De är som kontorskollegor vars chef sa:
"Ni två, på måndag vill jag ha en familj på mitt skrivbord."
De bara: "Chefen har talat!"
Jag förstår inte deras dynamik som par.
Ibland är jag hos dem på middag. Jag ringer på.
De öppnar: "Hej, min son!"
De är som Sims. Det är så konstigt.
"Hur mår du?"
"Jag mådde bra..."
Jag ser dem och undrar: "Hur fick de mig?"
Vi är sex barn i min familj.
Ett barn vart tredje år, vilket är för matematiskt för mig.
Men jag har en teori.
Vart tredje år
hyr mina föräldrar ett konferensrum.
De klär ut sig...
till sexstjänstemän.
Jag kan inte tänka mig något annat än nåt civilt.
Väldigt hjärtligt. "Hej."
Ett handslag. Pappa gnuggar väl lite.
Hon fångar upp det i en skål.
Hon lägger sig på rygg och det fyller henne.
Som en kopp te.
Ett mammafruktte.
Det är min teori. Jag vet inte.
Jag får skratta, hon är min mamma.
Jag gillar inte att ni skrattade. Nej.
Mina föräldrar älskar varandra.
De ser bara aldrig på varandra. Jag gillar att reta min mamma om det.
Jag gillar att reta mamma om det.
Ibland går jag hem och retar upp henne.
Jag säger till henne: "Du älskar inte pappa. Du ser aldrig på honom.
Du kan berätta för mig. Jag är din son. Låt oss prata."
Hon blir helt tokig: "Vad säger du? Varför säger du så?"
När han är två meter bort säger jag: "Hej! Älskar du honom inte?
Du kan berätta, även om jag sover! Vi kan prata!"
Hon bröt ihop och sa:
"Du förstår ingenting, din lilla idiot.
Att älska någon, Panayotis, handlar inte om att se varandra i ögonen.
Det handlar om att se åt samma håll."
"Samma håll."
Det rörde mig.
När hon sa det rörde det mig, men jag visar inte mina känslor.
Jag reagerade på ett konstigt sätt.
Jag knuffade min mamma
och sa: "Det var löjligt, det du sa!"
Jag skrek hest i hennes ansikte
som en rasistisk gammal tant.
En sån som öppnar fönsterluckorna på kvällen och skriker:
"För många araber!"
Ni känner till den tanten, va? En sån röst fick jag. Den kom naturligt.
Det värsta är att tanten har rätt.
Min mamma, alltså! Min mamma har rätt.
Förlåt. Hoppsan.
Jag blandar ihop dem för de är likadana. Men det är bara…
Det var ett skämt! Okej!
Nyligen förstod jag vad hon menade med att se åt samma håll.
Vi åt middag hos mina föräldrar.
Vi åt i tystnad för vi kan inte kommunicera.
Och…
Varje sommar de senaste 15 åren
har mamma hyrt ett semesterboende med en damm så att min pappa kan fiska.
Är det kärlek? Jag har ingen aning.
Hon började sent i år. Det fanns ingen damm tillgänglig.
Vi hade ingen aning. Det var knäpptyst.
Något djupt och sorgligt pågick i min mamma.
Hon stirrar på min pappa och tar ett djupt andetag:
"Ja...
Jag är ledsen, men jag har inte hittat ett ställe med en damm."
Han höll på att äta.
Han sa: "Och?"
Hon sa:
"Jag har inte hittat ett ställe med en damm så att du kan fiska."
Han sa: "Och?"
Hon sa:
"Är han korkad?
För att du gillar att fiska."
Han säger: "Nej."
Min mammas ögonlock började rycka.
Hon sa: "Jo.
Du gillar det. Jag har hyrt en damm i 15 år så att du kunde följa med."
"Jag har fiskat i 15 år
för att du har hyrt en damm i 15 år!
Vad finns det att göra i Poitou-Charentes?"
Han började skaka. Han ställde sig upp, och gick och la sig.
Jag åt. Jag flippade ut.
Jag frågade dem: "Är det här att se åt samma håll?
Ni är skelögda.
Se upp."
Självklart kan jag inte kyssa tjejen jag gillar.
Jag jobbar på det, men är inte där än.
Jag väntade bakom dörren på fjärde dejten.
En puss på kinden. Jag får henne känna sig bekväm.
Hon är jättesnygg.
Jag försöker spela cool.
Jag måste avbryta henne för att använda min rumskompis teknik.
Men jag är så blyg.
Vanligtvis inte, men jag blir nervös när jag gillar någon.
Så jag peppar mig själv.
"Kom igen. Du kan göra det.
Avbryt henne. Det är inte svårt. Jag räknar ner.
Ett hundra."
Jag ser på henne och säger:
"Hej!"
Lite för intensivt!
Hon hoppade till och såg på mig.
Jag fick panik: "Hej!
Hur är det?
Jag behöver gå på toa."
Jag improviserade. Jag gjorde såhär med mina armar.
Jag låste in mig på toaletten.
I tio sekunder tänkte jag: "Vad har du gjort?
Vad hände precis?"
En ny skräck smög sig på. Jag tänkte:
"Hon hör att jag inte gör nåt. Hon litar inte på mig!"
Jag fick en idé. Jag tömde tandborsthållaren.
Jag fyllde den med vatten
och hällde.
Jag tänkte: "Skaffa en terapeut, Panayotis.
Det är dags.
Du fejkar en kisspaus för en tjej som inte bryr sig,
för du är rädd för att kyssas. Något är fel."
Jag går tillbaka till vardagsrummet. Jag är stressad.
Jag var kissnödig
för vatten som droppar ner i en toalett låter precis som kiss.
För jag...
kan inte spola två gånger i rad. Liksom: "Nej...
det är inte vad du tror. Jag gillar inte att kissa länge.
Jag föredrar att kissa två gånger, med en paus i mitten.
Så jag kissar en första gång,
sen slutar jag medvetet, och när jag känner för det, fortsätter jag.
Det var kiss nummer två.
Ta det inte från mig. Det är min grej. Den är min.
Min egna trädgård."
Nej.
Jag går tillbaka till vardagsrummet.
Jag svettas.
Jag ser på henne och sänker garden av någon anledning.
Jag avbryter henne. Jag säger: "Ursäkta.
Jag kanske kysser dig om tre minuter.
Fortsätt."
Vilket kap!
Hon sa:
"Du är en konstig kille!
Okej."
Jag blev som en neandertalare
för i mitt huvud tänkte jag: "Prata med ljus röst!
Kom igen, raring!"
Man blir en liten skit så fort!
Jag såg i hennes ögon att hon ville.
Jag var inte rädd för avslag. Det var en fin liten stund.
Två minuter. Mitt hjärta rusar.
Två minuter och 30 sekunder, 40 sekunder.
Femtio sekunder.
Tretton minuter.
Hon tittar på mig: "Sa vi inte..."
Jag kunde inte kyssa henne.
Jag hör er!
Jag är inte rädd!
Jag är inte rädd för en kyss! Jag är rädd för att vara sårbar.
Jag tror att när man kysser någon...
På riktigt, menar jag. Det händer sällan, men man vet när.
Det fladdrar till i magen.
Det är det sårbaraste ögonblicket i livet.
För i en handling,
så symbolisk och dum som den är…
häller du ut känslorna du hållit inom dig flera veckor för personen i fråga.
Du finner modet att skicka iväg dem på ett silverfat.
Du ser dem i ögonen.
Du inväntar rätt tidpunkt att ödmjukt erbjuda silverfatet.
Det hemska är att hon kan säga:
"Nej!"
Man borde tänka: "Det gick bra. Ingen stor grej.
Sånt händer."
Skämtar du? Inget vågat, inget vunnet.
Ja, Sylvie, skämtar du?
Kan jag lägga mig? Idag har det varit utmattande.
Ska jag plocka upp här? Självklart.
På allvar? Jag är inte rörig.
Nej, det är trasigt, men det är bara mitt självförtroende."
Det skrämmer mig.
Det gör mig så rädd.
Jag har nyligen lärt mig att när man kysser nån,
så stannar bakterierna…
Ni kommer inte att gilla det här.
Den andra personens bakterier
finns kvar i dig i fyra år efter kyssen.
Ni som kysst förlorare tänker: "Va?
Vad står han och säger med tröjan instoppad i byxorna? Va, Steve Jobs? "
Det är sant
Gå hem och googla det.
Era munnar är fulla med människor från det förflutna.
Era munnar är som Airbnb.
Jag är ett litet semesterboende.
Inte många besökare. I Poitou-Charentes.
"Goddag!
Välkommen till Tre Lavendel!
Hur var resan?"
Det är jag.
Jag kunde inte göra det.
Det finns inget mer kastrerande än en misslyckad kyss.
Hon skulle jobba nästa morgon.
Jag följde henne till dörren. Hon stannar en sista gång.
Jag ger henne kindpussar. Fruktansvärt.
Hon sa: "Vi ses nästa gång."
Jag sa: "Ja."
Sen slog jag igen dörren.
Det ser ut som en smäll på rumpan. Nej.
Jag kan inte mima.
"Kom igen, prinsessan." Men smocka kan han inte.
"Ut, annars är det slut för dig. Ja, kom hem säkert." Nej.
Jag kan inte mima. Jag vet inte hur man slår igen en dörr.
Jag ser ut som Passe-Partout från Fångarna på fortet...
Nepp. Nej.
Jag slänger igen dörren. Okej.
Just då öppnar min rumskompis sin dörr. Han frågar: "Vad hände?"
-"Jag vet att du lyssnade." -"Ja."
Han ljuger inte längre.
Han går igenom en medelålderskris. Han kan bara säga sanningen.
"Jag hörde det, hennes röst blev ljus.
Hon ville att det skulle hända. Så rädslan är bara i ditt huvud."
Det gjorde mig galen. Jag sa: "Du är inte min far!"
Han straffade mig och skickade mig till sängs.
Jag kunde inte sova.
Jag hade insomni. Det gjorde mig galen. Ärligt talat är det fel ord.
Insomni. Det stämmer inte.
Det är en täckmantel för att dölja sanningen.
-"Du ser trött ut, Bertrand!" -"Ja, jag har insomni. Det är okej."
Låt oss säga sanningen.
Låt oss lära oss att säga: "Sant.
Just nu har jag problem i livet,
men jag kan inte tänka på dem under dagen.
Så jag tänker på dem på natten.
Och jag gråter.
Eftersom jag ligger i sängen faller tårarna i öronen
och jag lyssnar på min sorg.
Hur var din helg i Cévennes?"
Vi kan bara vinna på det.
Jag säger bara det.
Det gjorde mig arg.
Min pappa brukade säga: "Allt är i ditt huvud" till oss.
När vi såg honom sa han: "Är du ledsen?
Allt är i ditt huvud.
Det är ingen idé att gråta. Det hjälper inte.
Stygn?
Allt är i ditt huvud."
-"Jag blöder." -"Allt är i ditt huvud."
"Det var i mitt huvud. Nu kommer det ut."
Min pappa har en gammaldags syn på vad en man är.
Enligt min pappa är en man stark,
självsäker, lite rolig, lite kvinnotjusare,
men aldrig sårbar.
Min far förnekar två saker i livet.
Han förnekar känslor. För honom finns de inte.
Och farthinder.
De finns inte heller.
Vi kör över ett farthinder på 70 kilometer i timmen.
-"Det var en farthinder." -"Varför tror du det?"
Jag tvingas diskutera om min panna träffade taket eller inte.
Det gör mig galen. För inte så länge sen
lämnade vi en restaurang. Han hade beställt en take-away kaffe.
Jag vet inte ens varför.
Han säger alltid: "Take-away. Jag har inte tid med annat."
Han har tid.
Jag kan hans schema.
Mycket tid, inte mycket nytta.
Vi är i bilen. Han har sitt kaffe.
Vi kör över ett farthinder.
Och på hans lår ser jag
en liten kaffefläck.
Jag blir galen: "Körde vi inte över ett farthinder?
Eller, förlåt. Snabb fråga.
Varför har du en fläck på låret?"
Han svarade... Det här är inget skämt.
Jag vill bara dela detta livsögonblick.
Han sa till mig:
"Så här dricker jag mitt kaffe."
Han bryr sig inte ett skit längre.
Galet nog är det enligt honom att vara en man.
"Jag har rätt, för jag sa att jag har rätt!"
Han började lära oss detta tidigt!
Jag var åtta år gammal. Vi var på semester i en semesterbostad.
Ni skrattar åt mitt liv, men okej.
Min pappa, mina bröder och jag gick i skogen.
Det var ingen rolig, pedagogisk promenad som jag hoppas ni hade som små.
"Barn! Kom!
Här är ett barrträd."
Nej. Att prata med träd vore löjligt.
Vi gick bara efter varandra i ett led
utan att prata i 45 minuter i skogen.
Vi var så rädda!
Vi var som gisslan
som sträcker på benen:
"Vad snällt av FARC att vi får träna fem minuter varje dag.
Det var en annan visa på Ingrids tid."
En av mina bröder gråter. Det irriterar min far: "Hej!
Sluta gråta."
Vilket aldrig har funkat ur ett pedagogiskt perspektiv.
Det har aldrig funnits ett barn som bara:
"Ja! Det är så fånigt! Jag hade inte tänkt på det!
Kranen är avstängd!"
"Trevligt att träffas. Vem är du?"
"Det är du, pappa!"
Nej.
Om ett barn pratar så, borde du springa.
Då är han arrogant. Han driver med dig. Inget bra tecken.
Han fortsätter gråta.
Min far är så irriterad att han säger: "Hej.
Allt är i ditt huvud. Du behöver inte visa det för dem."
Han pausar. Han ser på oss. Han säger: "Jag ska lära er en läxa."
Han tar av sig byxorna.
Lugna, det här är inte på väg dit ni tror.
I alla mina barndomshistorier
har min pappa på sig kalsonger, men smaken är som baken.
Han kastar byxorna och ropar: "Hej!
Titta på mig!"
Han är inte full, han pratar bara så.
Vi ser vår pappa gå in i skogen, i sina kalsonger,
naturlig som en vessla.
Han har alltid varit för hårig för en man. Vi undrade alltid.
Efter 20 meter stannar han. Han ropar: "Hej!
Det finns ett dike med nässlor!"
Han hoppar in.
Han gnider sig runt diket.
Det är konstigt. Vi ser bara hans bröstkorg. Det är läskigt.
Han kommer upp. Han går till min bror: "Hej!
Gråter jag?"
Vi bara: "Vem ska ringa socialtjänsten?
Bara en gång. Vi kommer splittras, men vi kommer bli trygga."
Nej. Vi var rädda. Vi sa: "Nej.
-Du gråter inte." -"Jag gråter inte. eller hur?
Det är att vara en man, förstår ni. Att inte ens gråta när man känner för det.
Om du blottar ditt inre kommer världen att äta dig levande.
Uppfattat?"
Vi började gråta en i taget.
Han skrämde oss. Den stora, kliande, röda mannen.
"Vad förstod ni inte?"
Som Philippe Etchebest i Cauchemar.
Min mamma skulle möta oss. Hon ser den här scenen på avstånd.
Hennes man i kalsonger
gråter och hanterar det illa, framför sina barn som också gråter.
Min bror drog ner byxorna utan anledning.
I varje familj finns det en som står ut.
Han drar ner byxorna när ingen tittar.
"Mamma!
Mamma, titta!"
Det var min bro... Det var jag.
Jag hittade snabbt mitt kall, okej?
Mina föräldrar bråkade den dagen. Jag lärde mig något om par.
I det långa loppet matchar vi ofta
med vår motsats, karaktärsmässigt.
Jag vet inte varför.
Så är mina föräldrar. Min far döljer sina känslor.
Han dämpar dem. Han begraver dem.
När min mamma har en känsla är det mer: "Ta den.
Gör med min själ som du vill.
Herrn, dra i den här tråden innan ni går. Det är min livstråd."
Hon är som i en musikal.
Hon visar alltid allt. För tidigt. För alla.
Det är obekvämt. Som när man träffar på en naturist oväntat.
Känner ni till den känslan?
Man går på stranden…
Stranden är tom.
Han stannar 1,5 meter från dig.
Han presenterar sig: "Hej. Jean-Claude."
Ja!
"Jag har redan sett din snopp, så ditt namn spelar ingen roll.
Du borde lära dig att prioritera. Det är viktigt."
Det är samma sak.
Det är samma sak med känslor. Det är för mycket på en gång.
Vi var på turné nyligen,
och vi åt middag med cheferna för lokalerna.
En herre kom sent till middagen
och han var så full av information och känslor.
Jag blev obekväm. Han kom in: "Hej, trevligt att träffas. Jag är Guy.
Förlåt, jag är lite sen."
Jag skrev precis på skilsmässopapper med min fru."
Ex-fru, faktiskt. Hörni, jag spelar klarinett!"
Under middagen tänkte vi: "Dra upp kalsongerna över dina känslor, Guy.
Vi kan se dina känslokulor.
Det är för tidigt."
Min mamma blottade sitt inre tidigt.
Hon utlöste en existentiell kris när jag var väldigt ung, i skolan.
Vi två satt i bilen på väg till musikskolan.
Jag tänkte sitta där bak. Helt normalt, jag är barn.
Hon blockerar bildörren. "Vet du vad?
Sätt dig i framsätet."
För första gången i mitt liv! Minns ni vilken stor grej det var?
Jag sa:
"Är du säker?"
Hon sa:
"Ja, jag är säker."
"Varför viskar vi då?"
Jag klev in. Jag var överväldigad.
"Vi är på plats!" Jag var så glad.
Jag tänkte genast: "Nu ska du betala skatt."
Jag växte upp med en rädsla för skatter.
Pappa öppnade dem framför oss. Han brukade säga:
"Njut av er barndom, för en dag kommer de åt er."
Han gick och la sig och lämna oss med den här mystiska känslan.
Min bror och jag låg under täcket om kvällarna: "Kommer skatterna?
Jag vet inte hur det fungerar. Jag fattar inte."
Jag är i bilen med mamma. Vi åker. Det är lite varmt.
Jag är glad för jag ska öppna framfönstret.
Längst bak är fönstret för förlorare.
Längst bak är det:
"Jag har inte råd med ett automatiserat system.
Jag använder armbågsfett."
Fattiga människor.
Kom ihåg när ni upptäckte
att ni blev så dryga mot andra helt plötsligt.
När man retade dem där bak: "Säg till om det blåser. Jag stänger."
Jag suger på att mima. Jag är ledsen.
Det är som om jag sticker mitt finger i ett koöga.
Vi vet inte om hon gillar det. Det är oklart.
"Nej, sluta!"
Eller: "Oj!
Mer! Det andra också! Ja!"
Jag kan fortsätta i fem minuter till
men längre skulle vara lite själviskt.
Jag ville ha er åsikt. Den är viktigt.
Inte mer... Nej!
Det är…
Jag vet inte vad jag tycker om att fåniga ljud får mer applåder än skämt,
men jag är med er. Vi tänker likadant.
På riktigt, sätt fingret i ett koöga.
Jag slutar. Hon reagerar säkert inte.
Jag kan slå vad med vem som helst. Jag är säker.
Försök på ett fält.
Hon kommer bara…
"Jävlar, jag ser inte till höger. Vad...
Jävlar!
Jag trodde det var ett träd! Jag ser det inte, det är konstigt!
Wow!
Den kom tillbaka! Allt är lugnt!"
Okej, fokusera. Ni är distraherade.
Jag sänker fönstret.
Jag är i bilen med mamma.
Jag sänker fönstret.
Jag känner den varma sommarvinden på mitt huvud.
Jag har en idé. Nåt dumt.
Ni fattar referensen. Introt i amerikanska filmer.
En öde väg. Två hingstar i en Cadillac. Läderjackor, Ray-Bans.
Rockmusiken spelar högt.
De sänker fönsterna och öppnar armarna.
"Frihet!"
Jag vill så gärna göra det.
Jag sänkte det så mycket. För min mamma tillåter inte mer.
Så, diskret,
släpper jag ut tre fingrar så där,
som en bläckfisk som försöker fly från en japansk restaurang,
och jag ser på mamma och säger:
"Frihet!
Men inte för mycket!"
Mamma sänker sitt fönster, jag sugs ut.
Jag tror hon vill att jag ska hoppa.
Min arm är helt utanför.
Och jag har en idé! Jag säger till mig själv: "Gör det."
Jag bryr mig inte. Jag lägger min hand på taket.
Och jag sa till mig själv: "Ta det lugnt.
Skatter kommer döda dig, försiktigt."
Min mamma spelar lite musik.
Hon spelar "Hey Jude" av The Beatles.
En av de bästa låtarna nånsin. En av mina favoritstunder i mitt liv.
Jag börjar bli vuxen. Sommaren har börjat, möjligheter.
Med min mamma. Vi ser åt samma håll.
Vi njuter.
Fint väder, allt är bra.
Hon sänker volymen och säger: "Vet du vad?
Jag vill att ni begraver mig till den låten."
Jag fick en liten existentiell kris.
"Jag tycker faktiskt inte om att sitta fram.
Tanten pratar med mig. Jag gillar det inte."
Hon ser att jag kämpar. Hon sänker volymen igen.
"Lugna dig.
Allt är okej.
Det är inte bara mamma som kommer att dö. Alla dör."
Min mamma får alltid in en mening för mycket.
Hon står på en klippkant, hon borde sluta.
Hon inser inte att alla är obekväma,
för hon har förlorat alla sociala sensorer.
Så hon gräver ner sig djupare i skiten med nya meningar.
Detta sa hon till mig. Jag märker att hon mår bättre.
Då förstod jag varför mamma aldrig har mentala problem.
Hon sätter dem i våra huvuden.
Vilket är väldigt smart. Det är vad ungar är till för.
Livet är en stafett från en generation till nästa.
Det blir tröttsamt efter ett tag. "Här, grabben, den är till dig!"
-"Vad är det?" -"Trauma!"
Jag tror det är så.
Den här scenen återkommer fortfarande i mina mardrömmar.
Min mamma kastar ut mig på trottoaren och kör iväg, till Beatles.
Och jag tänker: "Vi ska alla dö."
Min dragspelarlärare hämtar mig. Lektionen börjar snart.
Jag spelade dragspel i sex år.
Ja, det här är den förväntade responsen. Ni ser på mig skarpt och säger:
"Låter som en jättebra barndom!"
Jag ville spela gitarr först.
Som alla unga män, för att ha sex. Det är vad gitarr är till för.
Gitarr symboliserar något. Den berättar en historia.
Gitarren är ett falliskt objekt
som man spelar på stranden medan man ser någon i ögonen.
Den berättar en historia.
Medan detta…
Det är inte samma symbolik, tro mig.
"Jag kan göra alla sorters rilletter."
Det är inte samma sak.
Sex år av dragspel för att göra min pappa lycklig.
När vi var barn gillade pappa inte när vi gjorde barngrejer.
Att vi var lyckliga var inte hans prioritet.
Han ville att vi skulle bli det senare. Han ville att vi som barn
skulle jobba på den framtida lycka åt de vuxna vi skulle bli.
Jag tänkte: "Jag ska visa honom att jag är vuxen.
Jag väljer ett vuxet instrument.
'El Dragospelando.'"
Det är vad proffsen kallar det.
Så dumt. Har ni nånsin sett en vuxen spela dragspel?
Som inte var hemlös?
Som barn tillbringade jag hundratals timmar,
med 9,5 kilo borstad metall över mina lår,
med att spela efterkrigsmusik.
Dragspel är som om kriget precis slutat. Man transporteras till den tiden.
Låtarna går såhär:
Avignonkämparnas stumpar
som kom tillbaka från de döda.
Allt är hemskt.
Det är en bottenlös melankolibrunn till döden.
Det värsta var att komma ut från skolan med vännerna,
på väg till musikskolan,
för vi var alla vita.
Och de gick skrytsamt till gitarrummet:
"Ska hångla upp tjejer!"
Och jag sa: "Vi ses senare!"
Jag gick ensam och ledsen längs korridoren,
hela vägen ner till dragspelrummet, med en känsla som var som:
"Se upp för tyskarna.
Lär dig att skydda Strasbourg."
Det var tufft.
Jag slutade spela dragspel i ett avgörande ögonblick.
Det är ännu ett ögonblick som…
Det här är lite svårt, men jag var väldigt kär i en tjej.
I skolan. Det var en stor fest. Jag var väldigt kär i den här tjejen.
Ninon.
Min bästa vän Thomas var på festen.
Han visste att jag älskade Ninon.
Jag hade sagt det. För jag litade på honom.
Kan ni se vart det här är på väg? Vi går dit tillsammans.
På den här festen tar Thomas klokt nog fram en gitarr.
Ut ur ingenstans!
Han står i ett hörn och spelar några låtar.
Ninon går till honom. Den horan lägger sin hand på hans rygg!
Förlåt! Jag ber om ursäkt.
Jag sa förlåt innan ni reagerade. Det räknas inte.
Hon sa:
"Du är så cool Thomas. Du spelar gitarr."
På den här festen runkade hon av honom.
Det här är Frankrike, mina damer och herrar.
Här runkar vi av nån för ett ackord.
Förstår ni att han visste att jag älskade henne? Han...
Det verkar vara helt lugnt med er. Är ni galna?
Vems sida är ni på?
Han visste om det!
Han förrådde mig. Det är ett grekiskt svek.
Det är en knivhugg i tredje akten. Samma sak. Motbjudande.
Det krossar ett barns hjärta. Det stannar med en.
Jag var så arg.
Första gången jag ville döda nån.
Jag ville strypa Thomas med mina egna händer.
Jag hade kunnat. Jag hade starka armar. 9,5 kilo varje vecka.
Det var så orättvist.
Jag tänkte: "Jag kan inte ta med dragspel till festen."
En fest på sjätte våningen, utan hiss.
Det är ett instrument för gatuplan. Eller tunnelbanor. Diken.
Allt nära helvetet, med tyngdkraft.
Det är djävulens instrument,
som proffsen kallar det.
Även om jag hade lyckats bära upp det
kan man ändå inte spela dragspel på en skolfest.
Ni tror mig inte, men tänk på en mellanstadiefest.
Försök att visualisera
ungen som inte har många vänner, som blinkar mycket.
Som äter kex hela natten.
Han blir hypad. Han tar karaokemikrofonen.
"Kom igen, stå runt mig, var inte rädda!
Ninon, den här är till dig!"
Han öppnar bagageluckan. Det är en bagagelucka!
Tar fram en enorm grej ingen känner till. Det är som en Fiat 500.
Han sätter på hängslen. Ordet "hängslen"!
Med ett litet lås på baksidan för att koppla ihop dem.
Annars kan dragspelet falla på benen och du blir handikappad för livet.
Hoppsan!
Jag svär. På min första lektion sa läraren:
"Kom alltid ihåg låset.
-Ta Jean-Louis som exempel." -"Hej!"
"Tja..."
Ungen har åtta gånger skolios,
och han säger: "Ninon!"
Avignonkämparnas stumpar
Det är kört.
Över!
Ingen handflata kommer att röra hans könsorgan ikväll.
Ingen på jorden har nånsin sagt:
"Jag vill ligga med dragspelaren."
Aldrig.
Jag slutade. Jag började göra saker jag gillade.
När jag fick åka till Paris
väntade jag utanför komediklubbarna efter föreställningarna
för att prata med komikerna.
För jag älskar humor.
Vilken dum mening. Förlåt, jag tar tillbaka den.
Jag hörde mig själv, som…:
"Jag älskar humor. Och att andas! Jag älskar båda dessa saker.
De är en nödvändighet. Jag kan även smarta ord."
Jag ville veta hur det funkar.
En komiker presenterade mig för en rollsättare.
Jag sabbade många provspelningar, men fick till en när jag var 16,5 år.
För Petit Journal.
Jag får in fot i tv när jag är 17. Vilket är för ungt för tv.
Första kvällen är det fest med de som var med, kändisar.
I mitt huvud tänkte jag:
"Jag måste åka hem och prata med mina föräldrar."
Jag tog en taxi. För jag hade pengar.
På grund av tv.
På grund av judar.
Jag skämtar! Plötsligt tog showen en vändning!
"Det finns så många i branschen!"
Jag skämtar.
Jag kommer hem i taxin,
jag minns att jag smällde igen bildörren.
Jag väntar och ser taxin svänga åt vänster.
Jag ville inte ha några vittnen.
Jag vänder mig om, huset ser enormt ut.
Där är grusstigen framför huset.
Jag minns fortfarande hur det lät Tyngre än vanligt.
Allt var förtryckande. Så konstigt.
Jag ringer på. Jag är stressad, jag vet inte varför.
Min mamma är i sin morgonrock.
Hon kramar mig så hårt. Det hade aldrig hänt mig.
Så hårt!
Hon viskar i mitt öra, som en hemlighet: "Jag är så stolt över dig, min son."
Jag tog ett steg bakåt.
Och jag sa:
"Mycket bra."
Tydligen hade jag gått med i aristokratin. "Bra, moder.
Du kan gå tillbaka till stallet nu."
Jag var inte mig själv! Jag sprang till vardagsrummet.
Min pappa satt framför tv:n.
I sina boxershorts.
Han sa: "Sätt dig."
Jag sätter mig. Det är som ett utvecklingssamtal.
Han sa: "Jag...
Jag tittade på Journal Petit."
Och jag...
Jag tycker att...
Du stirrar för mycket. Du ser ut som en idiot. Synd."
Så sa han. Det blev tyst.
Han slog handen på låret.
Han ställde sig långsamt.
Han sa: "Godnatt, allihopa."
Jag var ensam.
Men han använde den tonen
som alla män som planerar att mörda sin familj använder.
"Godnatt, allihopa.
Sov lugnt."
Och så gick han och la sig i sin skitiga vesslelya.
Jag tänkte: "Jag ska döda dig en dag."
Jag väntade mig: "Jag älskar dig" eller: "Jag är stolt"
för det har han aldrig sagt innan.
Jag kan inte klandra honom för att inte göra nåt han aldrig gjort.
Jag vet att pappa älskar oss av hela sitt hjärta.
Han skulle döda för oss. Det har han redan gjort två gånger.
Men det är en vägg
mellan honom och världen så fort det handlar om känslor.
Det skrämmer mig. Jag är så rädd att det händer mig.
När jag är med en tjej jag älskar och vill kyssa henne.
Föräldern kan föra över det till sina barn.
Det leder till en rad barn som är obekväma med känslor.
"Hej."
Det leder till tysta familjemiddagar.
Vi älskar varandra, men vi säger det inte. Hjärtan rusar
Skriker inuti. Barnet bara: "Jag vet att du älskar mig!
Men jag vill höra det en gång
för det skulle ge mig självförtroende i 25 år!"
Pappan bara: "Fan, jag älskar dig. Jag kunde äta dig.
Jag ska äta dig! Mums! Inget annat än ben kvar!
Jag slukar dig!
Jag kan inte säga det. Kärlek är en känsla. Känslor är för dem med vulvor"
Mamman: "Var inte orolig, jag har tillräckligt med vulva för alla!
Och jag hittade ett boende med en damm!
Äntligen."
Så synd.
Vi gör alla dumma saker. Jag med.
Vi börjar dölja vår kärlek i små meningar,
i små vardagliga handlingar.
Vi delegerar ansvaret att förstå att det var kärlek
till den vi älskar.
Det är komplicerat.
Det kallas en trojansk häst. Vilket är en krigsstrategi.
Vilken lustig fråga.
Att fråga sig själv var man gömmer kärlek.
För några månader sen insåg jag att jag gömmer den i elaka skämt.
När jag älskar nån vill jag förgöra dem.
Det är ohälsosamt. Jag insåg det när min rumskamrat,
min bäste vän, killen jag pratat om,
fick cancer.
När vi hörde det fixade mina kompisar och jag en överraskningsfest.
För att önska honom…
Vi borde ha funderat på det!
"En glad cancer, kompis!"
Vi var gömda i lägenheten bakom sofforna och väntade på att han skulle komma in.
När han satte nyckeln i dörren
såg vi på varandra: "Det kanske inte var en bra idé
med en överraskningscancerfest nu."
Är det inte otroligt?
Människan har förmågan
att inse att en idé var helt skiten
från början, i stundens hetta.
Man inser vad som står på spel precis när det gäller.
Man bara: "Wow.
Älskling, är det verkligen rätt tid att skaffa barn?"
Doktorn bara:
"Klipp navelsträngen. Vad händer? "
Så funkar vi. Vi tänker efteråt.
Han hade varit i lägenheten i 10-15 sekunder. Vi var fortfarande…
Vi gjorde inbrott, egentligen.
En av mina kompisar är väldigt modig och sa:
"Fan, vad...
Hej!"
Han bara: "Vad fa..."
En hjärtattack är en fin gåva, tänkte vi.
Det är ett bättre sätt att dö.
Han mår bra nu. Slappna av. Han är botad.
Han lät mig skämta.
Han sa: "Gör alla skämt du vill om mig och min cancer i din show."
Det sa han precis innan han dog.
Det var det första skämtet han godkände.
På den festen hade vi en fotbollsmatch. Han gillar det.
Han var målvakt. För att han hade cancer.
Det är svårt att veta hur man reagerar när en närstående berättar det här.
Jag var den första han berättade för.
Han sa: "Jag har cancer." Jag sa: "Drick vatten!" Ja.
Jag vet inte varför det kom ut, men det gjorde det.
Han var målvakt, okej?
Han är en jättedålig målvakt.
Bollen är nära honom.
Det hade varit lätt att fånga den, men han är jättedålig.
Bollen går in.
Mina vänner var så arga. Men de kunde inte visa det.
För han har cancer.
Det finns inget roligare än att se män svälja sin ilska.
Alla sa: "Ingen fara!
Fokusera. Se dig omkring. Okej!
Inga problem. Vi har kul!
Har du kul? Det har jag! Vi har kul. Vilken fin kväll!
Vi har bara ett liv."
Jag var så arg.
Då insåg jag att jag gör elaka skämt om dem jag älskar.
Jag gick till honom och sa: "Ursäkta. Har du cancer?
Du kan få bollen, då."
"Väldigt bra skämt" på italienska.
Han skrattade ihjäl sig. Jag dricker aldrig vid rätt tidpunkt.
Alla komiker får applåder.
Jag skulle vara en hemsk läkare.
"Så du har…
Aids. Okej."
Det kändes bra.
Han skrattade ihjäl sig.
Han vet. Han vet var jag gömmer min kärlek.
Han såg vänligheten i det. "Ditt livs bästa skämt!"
Det förolämpade mig.
Nej, jag blev så glad.
Jag sa: "Mitt bästa skämt!"
Jag tittade på mina vänner
och sa nåt som jag inte förstår än idag:
"Hörde ni bakpotatisen som jag körde på den här idioten?"
Vad ska det betyda?
Det kom naturligt, som om jag vuxit upp i en by.
Mina vänner gjorde motsatsen till The Voice.
De tittade bort.
De var så obekväma.
Det var jag med, för då insåg jag
att jag inte skämtade för att få honom att skratta,
utan för att få mig att skratta.
För att jag var ledsen.
Min vän är sjuk,
och när jag kände att jag skulle gråta, skämtade jag om folk.
Det kändes bättre att se dem kämpa.
Jag tänkte: "Jag behöver en terapeut."
Jag gick för att träffa en.
Jag berättade om festen. Hon sa:
"Så egentligen,
när du känner dig sårbar,
istället för att visa hur du känner för andra,
för att du är rädd för att bli avvisad,
vill du hellre göra dem mer sårbara än dig."
-"Jag är en skitstövel." -"Nej.
Inte riktigt.
Det är inte den medicinska termen.
Det är faktiskt som om..."
-"Jag är en skitstövel." -"Ja!
Det blir 72 euro."
Den där damen är otrolig. Hon förbryllar mig.
Man tror att hon går fram försiktigt, men sen gör hon det inte.
Jag skickade dit min rumskompis när han hade medelålderskris.
Han kunde inte prata om det.
Han träffade henne så många gånger.
Sen sa hon nåt så galet, när han kom hem och berättade
blev vi helt chockerade.
Hon sa till honom:
"Det här blir vår första arbetssession.
Jag har färdigställt din diagnos.
Så du…
du har en medelålderskris."
Han sa: "Ja.
Det var därför jag kom hit, för...
Det fanns ledtrådar.
Jag är 40.
Jag går igenom en kris.
Det inte så, men lägg ihop två och två,
så behåller jag mina 72 euro."
Hon sa: "Nej.
Du behåller ingenting.
En medelålderskris betyder inget.
Låt oss säga att vi föds med ett litet skal på ryggen.
Som en snigel.
Häng med.
Vi går igenom livet.
Med varje avgörande upplevelse…
när i skalet!
Du brydde dig inte. Du trodde att du visste vem du var.
Så du skyndade dig in i livet.
Femton år gammal, 18, 22, 26, 30...
Du tror att den fylls.
Men jag vet. Det är mitt jobb.
Knack knack, skalet är tomt.
Så du fortsätter.
Trettiotre, 36, 40.
Vid 40 stannar du.
Du inventerar.
Du vill veta vad du har avsatt. Och såg:
'Men mitt skal är ju tomt!'
Skal... Skal...
Vad gör man när man förlorar nåt man aldrig hade?
Vad gör vi alla?"
"Hej, skalpolisen?"
"Jag vet, det är löjligt. Men det är en medelålderskris.
Det är en nödsituation.
Men samtidigt inte.
För det är för sent.
Du är en snigel utan skal."
Han var helt vilsen.
Han haltade hem.
Jag var glad i soffan.
Han hoppade på mig: "Du måste leva!"
Jag bara: "Det var planen innan du fångade mig."
Han sa: "Du måste lära dig att samla, för...
-För sen knackar du på skalet." -"Okej."
"Jag saknar några detaljer. Jag vet inte allt.
'Hej, skalpolisen?'"
"Okej. Oj."
Nu har jag alla bitar. Du skrämmer mig."
Det var så roligt. Det kändes bättre att prata om det.
Jag tänkte på min tjugoårsålder och undrade:
"När börjar det?"
Har du tänkt på det?
"När blir jag mig själv? Officiellt? "
Jag har alltid känt mig annorlunda,
inte i samklang med något som alla andra så lätt förstod.
Det gjorde mig galen.
Att se min rumskompis ställa sig samma frågor
som min pappa gjorde vid 70, lugnade mig. Det fick mig att må bättre.
Hela livet är vi nästan oss själva.
Vi försöker klara oss. Det är deltagandet som räknas.
Vi är ett utkast till slutet. Det slappnade av mig.
Men inte er, verkar det som.
Vi var oss själva som barn. Vi var aldrig mer oss själva.
Vad går fel som vuxen?
Jag vet inte. Varför alla frågor?
Blir vi nånsin vuxna? Bra fråga. Jag tror inte det.
Den vuxna vi blev
växte runt barnet vi brukade vara för att skydda det.
Till slut kväver vi det. Vi har alla ett dött barn inombords.
Det är min syn på livet. Alla tänker olika!
Inte dött, om det hjälper!
Ett plågat barn inombords.
För oavsett ålder,
20, 60, oavsett,
går man längs gatan och ser ett övergångsställe tänker man:
"Jag går bara på det vita."
Det är ungen som säger: "Jag är fortfarande här!
Varför är du flintskallig?"
Det händer mig.
Jag var mig själv som barn.
Jag var inte rädd för nån.
Någon ny?
Jag gick fram till dem: "Hej! Hur mår du?
Jag var inte tysk. Hade bara en konstig röst.
Folk måste ha tänkt: "Här är en tysk unge. Hej! "
När jag var liten var jag för mycket själv.
Känner ni till såna barn?
Med stora, vuxna huvuden. De stirrar på en i en evighet.
Som om man är skyldig dem pengar.
På familjemiddagar var jag den typen…
Du har aldrig sett den här killen förut.
Han ser ut som du.
Han kommer fram och drar i din tröja.
"Vill du prata med mig? Vi har aldrig kommunicerat."
"Mamma sa: 'Ingen moussaka!'"
-"Jag tog två portioner." -"Precis!"
"Okej. Förlåt."
"Marc, hörde du det? Vad heter...
-Vad heter du, raring?" -"Panayotis!"
"Okej!
Marc, han är en SS-soldat!
Det är väldigt konstigt. Jag är rädd. Jag måste gå, Marc!"
Som barn brydde man sig inte. Efter det är mellanstadiet tufft.
Det är ett litet samhälle. Särskilt tufft när man spelar dragspel.
På mellanstadiet, för att få de andra att älska mig,
för att få de äldre barnen att älska mig,
köpte jag choklad med mina fickpengar och delade ut det efter skolan.
Ordet ni letar efter är medlidande.
Jag hade smält choklad i fickorna hela dagen.
På kvällen väntade jag vid porten
och när de kom ut var det "Operation choco-choco."
Inte i mitt huvud. Högt!
Som en polis från 70-talet i civila kläder, lite skum.
"Operation choco-choco!"
Jag gick till dem och sa: "Vill du ha choklad?" Patetiskt.
Jag var som en omvänd pedofil när man tänkte på det.
Till äldre barn: "Vill du ha choklad?
Kom, det finns massvis i Twingon!
Kom!"
Det fungerade.
Vi umgicks. Jag kände mig som nån.
Jag hade en chokladask. Jag tog en eller två till skolan varje morgon.
En morgon öppnade jag lådan och den var tom.
Jag flippade ut på ett sätt som jag sällan har i livet.
Det var sorgligt, och roligt.
Jag sprang runt och skrek: "Har någon sett min choklad?"
Vilket är lite roligt. Hälften ledsen, hälften rolig.
"Lesligt."
Jag frågar min syster.
Hon sa bara:
"Nej."
Jag förstod och grät varenda tår jag hade.
Hon yttrade en mening som kultförklarats i vår familj:
"Gå och fis, din pralin!"
Det var tydligen mitt smeknamn.
Jag tog en kniv och sa: "Jag kommer hugga henne!"
Pappa kom springande.
Han tog kniven.
Ett råd.
Om du vill döda någon, skrik inte din plan precis innan.
Konstigt nog varnar det lokala myndigheter.
Han tog kniven: "Hej!"
Han pausade.
När pappa gör det betyder det att han ska lära dig en livslektion.
Pappa är inte särskilt insatt i vår utbildning,
men vartannat år gör han en publicitetskupp
så att han blir omvald till pappa.
Han var vid slutet av sitt nässelmandat, han behövde nåt stort.
Han tog kniven: "Hej!"
Titta här nu, jag kommer..."
Han var tvungen att improvisera, stackaren.
Han tog kniven.
Han gav den till min syster: "Hugg honom, jag tillåter dig!"
Nej, jag skojar.
Han tog kniven. Han bröt den mot knät.
Nu tänker ni: "Din pappa kunde grejer!" Nej.
Han skar både hand och knä lite.
"Ser du? Du borde inte leka med knivar!"
"Ja!
Inte du heller. Vad var det? Hör du dig själv tala?
När ljudet kommer ur din mun, når det trumhinnan?"
Han var i förnekelse.
Han är en man. Han skadas inte så dumt inför sina barn.
"Du blöder. Är du okej?"
Han sa:
"Varför tror du det?"
Det är hans mening.
När han ställs mot väggen: "Varför tror du det?"
Han kunde inte förneka det längre. Hans skada gjorde läten.
Som: "Plopp".
Han sa:
"Hämta din mamma. Vi får se."
Helt otroligt.
Jag skyndade mig i trappan: "Mamma, skynda, pappa är skadad!"
Hon sa: "Han är vuxen, han löser det."
"Nein!"
Pappa dör på trägolvet. Vi behöver hjälp.
Det var galet.
Det var den dagen jag började skämta för kärlek.
Istället för choklad. Enklare. Och mindre farligt.
År efter år började jag bygga det "nästan jaget" som pappa drömde om.
Självsäker.
Självsäker, rolig, lite av en kvinnotjusare, men aldrig sårbar.
Det har hjälpt mig så många gånger,
men inte
när jag vill kyssa en tjej jag gillar.
Mitt självsäkra jag är i badrummet med ett glas vatten.
Och jag är ensam, försvarslös och svettig.
Jag blev kär i den här tjejen som på film.
Hon sa en mening, och jag visste att jag var kär.
Det var självklart. Som varmt vatten från öronen till tårna.
För att förstå den meningen
måste jag berätta en sak om min barndom.
Som barn brukade jag röra mina bröstvårtor.
Om ni börjar fnissa nu kan vi inte prata om det.
Jag börjar känna mig bekväm, och öppnar mig
ni skrattar åt mig, det är inte trevligt.
Sluta titta på mig sådär. Jag ser det i ögonen på er!
"Han verkade konstig, men det är nåt annat."
Nej! Varje barn har en konstig grej.
Inte? Det blev tyst en sekund.
Vi tog ofta min bror till sjukhuset
för han brukade säga: "Jag andas inte förrän vi kommer hem!"
Efter 20 meter kraschade han på trottoaren som en förlorare.
När jag var ledsen gnuggade jag mina bröst. Det var min grej.
Tuttar, pattar? Det finns många sätt att säga det.
Sluta glo på mig så där!
När mina föräldrar var arga på mig gick jag till mitt rum, och…
Det var min grej.
Spärra in mig!
Vi gjorde alla det.
Det var mitt Narnia. Jag släppte på trycket.
Det spelar ingen roll.
Det viktiga är att jag som barn undrade:
"Varför pratar ingen om förmågan att försvinna?" Okej.
Så jag försökte prata om det.
Sprida ordet.
Jag gick till mina kompisar:
-"När du rör dina bröstvårtor..." -"Sluta umgås med oss."
Snabb mening.
Så jag försökte prata med mina föräldrars vänner när de kom på middag.
Stackars människor.
Jag brukade vänta på soffan i ett hörn.
Som en hårlös katt.
Jag väntade på dem.
Gick upp på rummet med dem.
Och då slog jag till:
"Ursäkta, Sylvie,
när du gnider dina tuttar..."
De var så rädda för mig.
De flippade ut.
För dem var jag Élise Lucet i Cash Investigation.
De såg mig och vände sig om.
"Inga papperslösa är anställda i företaget.
Får du följa efter mig? Är det lagligt?"
De var så rädda.
En kväll kom mamma till mitt rum och sa:
"Allt bra, Panayou?"
"Ja?"
"Toppen.
Marc och Véronique kommer över ikväll.
Är du okej? Ja?
Toppen.
Du kanske inte borde prata med dem
om din lilla hemlighet?"
Det blev tabu hemma.
"Men om du vill prata med någon kan vi se en terapeut."
Jag sa: "Vad är en terapeut?"
"En terapeut, Panayou, är någon man betalar
för att känna sig hörd och accepterad, som alla andra."
Den vackraste definitionen av en terapeut jag hört.
Bara till en terapeut kan du säga: "Jag heter Philippe.
Min chef är tyken mot mig, men jag klarar det, jag är professionell.
Jag tar en cigarettpaus, men jag röker inte.
Jag lämnar jobbet, jag svänger vänster för där ligger en blomsterbutik.
Där köper jag en hamster och klämmer ihjäl den i min armhåla.
Det är min grej."
Bara med en terapeut. Fattar ni vilken tur man kan ha?
Din bästa vän skulle säga:
"Philippe, mår du bra? Vad...
säljer de hamstrar i blomsterbutiker? Jag hade ingen aning."
Det finns så många överväldigande frågor i livet.
Men terapeuten går igång på det.
"En utmaning!
Vilken färg hade hamstern, Philou?
Gnagare symboliserar ofta Kristus i det undermedvetna.
Ja, låt oss prata om det."
Det är hennes jobb.
Jag sätter mig, men förstår att folk skrattar åt mig på grund av det här.
Så jag bestämmer mig för att inte prata om det.
-"Vad gör du hela dagen?" -"Jag gnuggar mina brös...
Fan, hon är duktig!
Oroa dig inte över det."
Jag skulle bli livrädd om ett barn sa så.
Ordförrådet låter för avancerat. "Jag ska berätta allt, doktorn."
Som en James Bond-skurk.
"Jag kommer inte utelämna några detaljer.
"Ibland känner jag mig...
lättsinnig.
Och jag låser in mig i mitt rum
Eller snarare!
I entrén.
Och jag gnuggar…
kraftfullt, doktorn,
över bröstvårtsområdet.
Och jag känner min själ
överskrida sig själv.
Och jag gillar den här känslan, doktorn."
Jag sa det på ett mindre skrämmande sätt.
Lita på mig. Jag var mindre skrämmande.
Men jag berättar för henne
och jag svär att hennes reaktion var:
"Va?"
Hon skrattade!
Och jag svor att jag inte skulle prata om det igen.
Aldrig nånsin!
Så länge Tyskland inte...
Nej, jag skojar.
Men jag blev extremt generad. Så generad.
Jag begravde detta Jag pratade inte om det på åratal.
Inte förrän min första dejt med den här tjejen.
Den sista tjejen jag hade innan henne...
Var på Jacque Chiracs tid.
Det var ett tag sen.
Inte jättelänge sen, men jag kände mig obekväm.
Första dejten. Jag skämtar för att få henne att älska mig, och hon stoppar mig.
Hon säger: "Hej."
Du har bara skämtat. Vi pratar inte riktigt.
Vi kan lära känna varandra. Prata om våra liv.
Har du inte en rolig barndomshistoria?"
Jag sa: "Jag har något,
men du får börja, bara för att se."
Jag ville veta vilken historia jag skulle sikta på.
Tänk om hon säger något gulligt: "Jag börjar.
Jag var vänsterhänt,
men jag skulle spela tennis med min högra hand!"
Då kan inte jag komma med:
"Jag gnuggade mina bröstvårtor för att bli osynlig!
Med båda händerna! Tvåhänt!" Nej.
Så hon fick börja.
Hon säger något vågat. Jag slappnar av.
Jag berättar för henne. Hon pausar. Hon säger: "Va?
Jag med."
Jag sa: "Va?"
Har ni någonsin älskat nån så mycket
att man vill att personen dör, för man klarar inte av det?
"Jag gillar dig!
Nej, jag gillade dig!"
Nej, aldrig? Inte jag heller.
Jag ville se om vi var likadana.
Det är vi. Galet.
Jag blev galen: "Fortsätt! Berätta. Jag vill höra."
Hon sa: "Jag har aldrig berättat för nån. Jag kan inte."
Jag sa: "Jo!"
Hon sa: "Okej...
när jag var liten kändes det som om jag var i vägen.
Jag låste in mig i badrummet. Jag skämdes.
Allt kändes så tungt. Jag kände mig löjlig.
Jag gick in på toa. Inget vatten. Bara det kalla kaklet. Det var hemskt.
Och jag gnuggade ett revben. Min grej var revben.
Det kändes som en elchock.
Det kändes som om jag försvann.
Jag var inte där längre. Det kändes bra. Som att dö en stund.
Det fick mig att uppskatta livet mer.
Jag sa: "Får jag...
Får jag gnugga min bröstvårta mot ditt revben?
För att se om vi båda försvinner tillsammans."
Hon skrattade.
Det var inget skämt. Hon skrattade.
Jag var kär i henne. Jag kunde inte kyssa henne på första dejten.
Andra dejten såg jag att hon ville. Jag kunde inte.
Tredje dejten. En katastrof. Jag berättade om den fjärde dejten.
Hon lämnar lägenheten efter den fjärde. Jag är med min rumskompis.
Jag är förtvivlad: "Hon kommer att gå vidare. Med rätta.
Fyra dejter? Sen åtta? Tolv? Jag borde ge henne lön!
Det är ett anställningsavtal!"
Han lyssnade inte. Han gick fram och tillbaka.
Han sa: "Nej!
Vi ska kyssa henne!"
Jag sa: "Du är för inblandad. Du skrämmer mig."
Han sa: "Nu lyssnar du!
Femte dejten. Du bjuder hit henne. Jag är i mitt rum. Jag lyssnar inte.
Hon ringer på. Du öppnar. Men hon stannar i korridoren.
Hon ringde precis på. Du öppnar. Du säger inget.
Du ser henne i ögonen och kysser henne.
Du backar ett steg. Du släpper in henne.
Du säger: 'Hej
Var det inte de längsta tre minuterna i ditt liv?'"
I efterhand förstår jag att det var skräp.
Men då, bli inte arga,, jag sa: "Du är ett geni!"
Så mycket pekar på motsatsen.
Åtta ex-fruar. Tolv gånger barnbidrag.
Är det ens lagligt?
Jag lyssnade på honom. Sjuttiotvå timmar senare var jag uppklädd.
I väntan på femte dejten.
Hon kommer. Vi kunde höra hennes klackar på trägolvet.
"Vi", för han öppnade sin dörr: "Hör du? Hon kommer!"
"Okej. Jag tycker synd om oss två.
Det är väldigt konstigt. Ta på dig byxorna"
Hon ringer på.
Jag öppnar.
Jag ser henne i ögonen.
Inget.
I mitt huvud är det som…
Och hon går närmare för att komma in. Som väntat.
Tänk dig. Du ringer någons dörr. Den öppnas, och…
Du tvivlar på dig själv: "Ringde jag på eller gjorde du det?
Vem ska in? Jag förstår inte."
Så hon kommer närmare utan att tänka. Jag får panik.
Han sa att hon skulle stanna i korridoren!
Jag använder armbågen för att stoppa henne. Som om det var naturligt.
Hon backar: "Allt bra, Panayotis?"
Jag tänker: "Det är nu eller aldrig!"
Jag ska kyssa henne, men inte som i en romantisk film.
Som en zombiefilm.
Jag bara…
Ju närmare jag kom, desto mer backade hon.
Jag tänkte: "Det är längre än jag trodde.
Jag borde ha tagit med snacks."
Jag kunde inte gå längre. Jag hade nått mina isometriska rumpmusklers gräns.
Ingen kyss.
Inte beröring. Inget.
Men jag hade inget annat att säga än: "De längsta tre minuterna i ditt liv."
Pinsamt. Jag använde den tonen.
Motbjudande. Som om jag precis hade torterat henne.
"De längsta tre minuterna i ditt liv, Jean Moulin!"
Så konstigt.
Hon ställde sig rak "De längsta tre minuterna i mitt liv?"
Handlar det om den konstiga treminutersgrejen?
Försökte du kyssa mig?"
Jag sa: "Varför tror du det?"
Jag kunde inte röra min bröstvårta för att försvinna. Hon visste om det!
Jag tänkte: "Det skulle hjälpa oss två om hon dog.
Vi kan gå vidare.
Speciellt jag."
Jag misslyckades. Jag är i lägenheten.
Hon är i korridoren. Det är en öppen dörr mellan oss.
Bara sådär.
Vi pratar.
I min döda vinkel kan jag se någon vid väggen.
Och jag hör:
"Kyss henne!"
Som om det vore en fotbollsmatch!
Hon hör en röst. Hon tittar in.
Hon ser honom!
"Är han din rumskompis?"
Jag säger: "Va? Vad?"
Hon säger: "Är han inte din rumskompis?
Det står en man där i kalsonger.
Är det därför du inte släpper in mig?"
Jag vet inte om hon skämtade.
Men jag tog allt bokstavligt, och sa:
"Jag ser ingen."
Jag förnekade någons existens.
Bokstavligt talat.
Trots att han var där.
Det var djärvt. Som om hon skulle följa upp med: "Snygg lampa!"
Jag är så dum!
Jag tänkte: "Nej, det sa du inte."
Jag försökte rätta till det och låtsas att det var ett skämt,
men pausen var för uppenbar.
"Jag ser ingen."
Vilken idiot.
Lyckligtvis är hon rolig. Hon sa: "Han är inte äkta?
Okej.
Jag ser honom tydligt.
Förlåt! Trevligt att träffas.
Det här är en konstig fråga, men är du verklig?"
Han bara:
"Fan, jag vet inte.
Men vi ska fylla på skalet."
Sanningen är värre.
Hon pratade med honom. Han bara vände sig om och gick.
"Om jag inte svarar vet hon inte att jag var där."
Hon tittade på mig.
"Du är lite fånig ibland."
Hon stängde igen dörren.
Hon gick självsäkert in.
Som om hon betalade hyra.
Och hon knuffade mig i ett hörn.
Hon såg mig i ögonen.
Det var inte gulligt.
Som en uggla.
Jag insåg att hon insåg att jag inte visste hur.
Att det var utom räckhåll. Inte en del av min familjs dna.
Hon kysste mig.
Jag är ingen valp!
Det lät lite som: "Han bajsade på egen hand!
Bra gjort, Melchior!" Nej.
Jag kände ingenting.
"Vi vet inte vad vi ska tänka!"
Jag blev ett granitblock framför henne.
Jag kände mig kall. Jag kände mig avlägsen från henne och mig själv.
Från allt. Jag kände mig ensam. Så konstigt.
Hon gick till soffan.
Så jag gick också. Det är mitt hem. Det är konstigt.
Vi pratar i en timme eller två.
Medan vi pratar
känner jag att jag älskar henne.
Men inget när hon kysser mig.
Hon ska jobba, så hon måste gå.
Jag följer henne till dörren. Hon kysser mig väldigt långsamt.
Inget. Mindre än förut. Det är så konstigt.
Hon säger: "Jag tror vi kommer ses igen."
Jag sa: "Ja".
Den gången fick jag.
Jag var så förvirrad.
Jag kom in igen. Det var bara en meter.
Jag satt i soffan och tänkte
ord för ord:
"Nu vet du.
Du vet inte hur man älskar."
Det gav mig rysningar.
Jag övertygade mig själv: "Du vet inte hur man älskar. Det händer."
Din pappa kunde knappt. och inte du heller.
Så fungerar det.
Vissa är bra på kärlek, andra inte.
Vissa kan baka bröd. Andras bröd är mindre bra.
Det behöver mer salt."
Min rumskompis kom ut.
Han hade hört allt. Han la handen på min axel.
Han viskade:
"Du är en man nu, för fan! Jag är stolt över dig."
Det fladdrade till i magen.
Jag tänkte: "Har jag varit kär i honom?"
Jag skulle gärna säga att jag dejtar den här tjejen,
att vi har vackra barn,
att vi ses på brunch varje helg.
Ägg Benedict.
Men jag såg henne aldrig igen.
Vissa är besvikna.
För er är det en show. Men det är mitt liv.
Vi hade nyligen premiär för showen.
Jag menar, innan denna vackra pandemi.
Mums! Vi borde göra det igen.
Jag var så rädd innan premiären. Jag ringer mamma när jag är rädd.
Jag säger att jag är rädd. Pragmatiskt.
"Jag känner mig inte som mig själv."
Hon sa: "Han är så störande!
Jo, Panayou, du är dig själv!
När du ringde såg jag ditt namn!"
Hon är alltid så gullig i såna ögonblick.
"Handlar det om showen?"
"Jag vet inte. Jag tror det, ja."
"Lyssna, det är din premiär.
En premiär på scen är alltid som första gången.
Man prövar sig fram.
Om nåt inte känns rätt, prova något annat.
Och det är din premiär.
-Du kommer göra fel. Ingen stor grej." -"Sluta!
En mening för mycket."
Hon har alltid rätt som Jean-Claude Van Damme.
Hon sa: "Nej, du ska knulla framgången!"
Hon ger telefonen till min pappa.
Han tar telefonen. Jag hör honom andas. Jag kör på.
Jag säger:
"Jag är rädd."
Det handlar om känslor. Han stänger igen.
Han säger: "Handlar det om showen?" Jag säger: "Varför tror du det?"
Han säger: "Ring efter premiären.
Berätta när det är över. Inte medan du håller på."
Jag hörde…
bara pappor gör så i telefon efter ett konstigt, elakt skämt.
Jag förstod att vi var likadana.
Jag spelade hans spel för första gången.
"Ska jag berätta när det är klart?
Okej.
När min flickvän är gravid, berättar jag när bebisen är född?"
Han sa: "Ja."
Så mycket ego.
Vi vill se vem av oss som bryter ihop först.
"Ring mig när din flickvän är tillbaka från sjukhuset."
"Hon ringer dig själv, så jag behöver inte göra det."
Han säger: "Bebisen kan ringa. Oroa dig inte."
Eftersom han är rolig lägger han till:
"Fortfarande singel, eller hur?
Ring mig när det är över."
"Faktiskt, på tal om det.
Jag kanske skrev den här showen
för att berätta något för dig och mamma
som jag inte ens kan berätta för mig själv, och det är irriterande."
Han sa:
"Vi vet, din lille skit."
"Du borde veta att jag..."
Han sa "Vad?"
Jag sa: "Säg det inte."
Han sa: "Jag vill inte." Jag säger: "Säg det inte."
"Jag säger det inte."
Det blev tyst.
Han säger:
"Ha en bra show."
Och jag säger:
"Du med."
Jag sa nästan:
"Tack. Ha en bra kväll. "
TACK TILL MAMMA OCH PAPPA