Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ПАНАЙОТІС ПАСКО: МАЙЖЕ
Я не вмію цілувати дівчат.
Мене це з дитинства лякає.
Я дуже боюся цілувати дівчат.
Недавно я зустрів дівчину, яка мені дуже сподобалася.
Я не зміг поцілувати її після побачення.
Я намагався.
Вона не розуміла, що відбувається.
Перше побачення, а я не поцілував.
І на другому теж не зміг.
Ми домовились про третє, але дорогою я відчував напругу.
Бо що більше побачень,
що більше в мене спроб,
то сильніша напруга.
Усе як з посвідченням водія.
Один раз лажанув —
учися заново.
Тричі? Краще катайся на автобусі, нездаро.
Хтось не здавав на права тричі?
Поплескайте, якщо так.
Ви цим так пишаєтеся!
«Ми не вміємо читати знаки!»
Дехто підняв руки. Ви не…
Дослухайте інструктора до кінця.
Я знаю, чому ви лажали. Ви не дослуховуєте.
«Так, поверніть…
Ні. Чорт. Я хотів сказати праворуч.
Ви повернули ліворуч. Це ж елементарно. Чорт.
Ви щойно вбили вісьмох дітей. Ой.
І вагітну жінку.
З двійнею. Це вже десятеро!»
Я стільки разів лажав через паралельне паркування.
Воно мене лякає.
Я усвідомив, що паралельне паркування — символ.
Як і з поцілунком: якщо ти чоловік і налажав,
то ти не справжній чоловік. Це просто смішно.
Поцілунок у цьому плані дивний.
Не можна сказати дівчині: «Стривай, я спробую ще раз».
«Дай-но поцілую тебе під кутом!» Це так не працює.
І друг не стоятиме позаду неї зі словами:
«Уперед…
Стій. Гортань».
Ні.
Третє побачення,
а я не цілую.
Я почувався дурнем. Прийшов і виговорився сусіду.
Зазвичай мені важко відкритися, але сусід — мій найближчий друг.
Він був удома. Він завжди там.
Йому 40, і я його обожнюю.
Кажу йому: «Здається, я боюся поцілувати дівчину».
І він дав мені пораду:
«Не бійся поцілувати дівчину».
Я питаю: «І?» Він каже: «Так».
Це не порада, а заперечення. Це не спрацює.
-«Мамо, я боюся темряви!» -«Не бійся, Тімоті.
Повертайся в печеру».
Він сказав мені:
«Ти боїшся, бо тебе страшить відмова.
На четверте побачення запроси її сюди. Я сидітиму в себе, не слухатиму».
Я подумав: «Якось це дивно, але гаразд».
«Вона подзвонить. Відчини.
Налаштуй її. Хай не говорить багато.
В якийсь момент зазирни їй в очі, перебий.
І скажи…
"Ану, відсмокчи мені"».
Ні, я жартую!
Він сказав…
Мені весь час говорити в такому тоні? Він сказав…
«Перебий її і скажи: "Вибач,
я поцілую тебе в наступні три хвилини. Продовжуй".
Якщо вона скаже: "Ні, дякую", — не цілуй».
Дуже хороша техніка на основі згоди.
«Але якщо вона скаже…
"Добре".
Якщо вона починає пищати, то краля щаслива».
Мізогіністи казали так ще у 1980-х.
«Якщо виляє хвостом — це хороший знак».
Неандертальці.
Це була єдина порада.
Я її запросив. Дуже нервувався.
Вона елегантно запізнювалась.
Тому в мене був час подумати.
Здається, я розумію, чому не вмію цілувати дівчат.
Це через батьків.
Вони єдиний взірець пари в моєму житті.
Вони разом 30 років, і я не бачив, щоб вони цілувались.
Жодного прояву кохання.
Як в людей, які трохи одне одного кохають, але не до нестями.
Вони як колеги по офісу, яким начальник сказав:
«Ви двоє,
щоб у понеділок на моєму столі була сім'я».
І вони такі: «Ну, це наказ!»
Я не розумію, як їхня пара функціонує.
Іноді я їм удома. Я дзвоню в дзвінок.
Вони відчиняють і такі: «Привіт, сину!»
Вони як Сіми. Це так дивно.
«Як справи?»
«Були нормально…»
Я дивлюся на них і думаю: «Як ви мене зачали?»
У них шестеро дітей.
По одній дитині кожні три роки. Якось занадто продумано, як нам мене.
Але в мене є теорія.
Кожні три роки…
батьки орендують залу для нарад.
Надягають костюми й такі…
Секс-службовці. Мені здається, у них усе дуже формально.
Дуже люб'язно. «Добридень».
Тиснуть руки. Тато трохи його вовтузить.
Вона збирає все в долоньку, прикладає її.
Лягає на спину, і воно вливається.
Як чайок.
Плодовий чай для мами.
Така от теорія. Не знаю.
Але це моя мама.
Мені не подобається, що ви смієтеся. Ні.
Вони кохають.
Просто не дивляться один на одного. Я дістаю цим маму.
Я взагалі полюбляю її діставати.
Часом я навідуюсь, щоб її побісити.
Кажу: «Ти не любиш тата. Навіть не дивишся на нього.
Скажи мені. Я твій син. Поговори зі мною».
Вона навісніє: «Що ти верзеш? Чому?»
Він за два метри, я кажу: «Гей! Ти його не кохаєш?
Говори зі мною, навіть коли я сплю! Скажи мені!»
Вона зривається й каже: «Ти не розумієш, паскуднику.
Кохані, Панайотісе, не дивляться одне одному в очі.
Вони дивляться в одному напрямку.
В одному напрямку».
Це мене зворушило.
Її слова мене зворушили, але я не виказую емоцій.
У мене була дивна реакція.
Я відштовхнув маму
і сказав: «Ти городиш якусь дурню!»
Я кричав на неї збитим голосом
расистської бабульки.
Тієї, яка відчиняє вночі вікно:
«Забагато арабів!»
Знаєте таку? От і в мене був такий голос. Сам собою вирвався.
Найгірше, що вона права.
Моя мама! Мама права!
Вибачте. Ой.
Я їх плутаю, бо це одна людина. Але…
Це був жарт! Гаразд!
Недавно я зрозумів, що вона мала на увазі про напрямок.
Я вечеряв у батьків.
Ми їли мовчки, бо не вміємо спілкуватися.
І…
Останні 15 років щоліта
мама знімає будиночок зі ставком, щоб тато рибалив.
Хіба це не кохання? Гадки не маю.
Цього року вона запізнилася, ставків не було.
Ми цього ще не знали. Стояла мертва тиша.
Глибоко всередині мама була дуже засмучена.
Вона дивиться на тата, робить глибокий вдих:
«Ну,
вибач, я не знайшла будиночку зі ставком».
Він їв.
Відповідає їй: «І?»
Вона каже: «Ну,
я не знайшла ставок, щоб ти міг порибалити влітку».
Він питає: «І?»
Вона каже: «Ну…
він дурний?
Тобі ж подобається рибалити».
Він каже: «Ні».
У мами починає сіпатися око.
Вона каже: «Так.
Подобається. Я для цього 15 років орендую будиночок зі ставком».
«Я 15 років рибалю,
бо ти 15 років орендуєш дім зі ставком!
В Пуату-Шарант нема що робити!»
Його почало трусити. Він встав і пішов спати.
Я їв. Мене поплавило.
Питаю: «Це ви дивитеся в одному напрямку?
Хтось із вас косоокий.
Обережніше».
Не дивно, що з таким взірцем я не вмію цілувати дівчат.
Я стараюсь, але ще ні.
Я чекю на четверте побачення під дверима.
Цілую її в щічки. Налаштовую.
Вона прекрасна.
Я вдаю, що спокійний.
Я мушу її перебити. Застосувати метод трьох хвилин.
Але я соромлюсь.
Я ніяковію, коли дівчина мені подобається. Тому я вмовляю себе.
«Ну ж бо. Ти зможеш.
Перебий її. Це нескладно. Я почну відлік.
Сто».
Дивлюся на неї й кажу:
«Гей!»
Трохи перегнув!
Вона підскочила. Вирячилась. Присягаюся.
Я запанікував. Кажу: «Гей!»
«Що таке?»
Кажу: «Мені треба в туалет».
Я імпровізував. Отак махав руками.
Я замкнулася в туалеті
й десять секунд думав: «Що ти накоїв?
Що це було?»
Я знову жахнувся і подумав:
«Вона чує, що я нічого не роблю. Не повірить!»
Я придумав: дістав щітку зі склянки,
налив у неї води й…
вилив.
Подумав: «Тобі треба до психолога.
Час настав.
Ти вдаєш, що пісяєш, заради дівчини, якій байдуже,
бо боїшся її цілувати. Щось не так».
Я повертаюсь у вітальню на нервах.
Я хочу пісяти,
бо дзюрчання води в унітазі схоже на це.
Тому я…
Я ж не піду двічі за раз. Типу: «Ні…
Це не те, що ти думаєш. Я не люблю довго пісяти.
Краще попісяти двічі, зробивши невеличку перерву.
Тому коли я пісяю вперше,
я навмисне зупиняюся, а коли прижме — йду знову.
Тоді пісяю вдруге.
Не засуджуй мене. Це моя фішка. Лише моя.
Моя віддушина».
Ні.
Я повертаюсь у вітальню.
Пітнію.
Я дивлюсь на неї і чомусь припиняю опиратися.
Перебиваю її й кажу: «Вибач.
У наступні три хвилини я тебе поцілую.
Продовжуй».
Альфач!
Вона така…
«Ти такий дивак!
Гаразд».
Я озвірів,
бо подумки кричав собі: «Ану пищи!
Давай, серденько!»
Як швидко ми перетворюємося на гівнюків!
Я по очах бачив, що вона цього хоче.
Я не боявся відмови. Це був милий момент.
Дві хвилини. Серце вистрибує.
Дві хвилини 30 секунд, 40 секунд.
П'ятдесят.
Тринадцять хвилин.
Вона дивиться на мене: «Хіба ми не…»
Я не зміг її поцілувати.
Я вас чую!
Я не боюся!
Я не боюсь поцілунку! Я боюсь бути вразливим.
Я вірю, що під час поцілунку —
справжнього поцілунку, вони не так часто бувають —
ти відчуваєш метеликів у животі.
Це найвразливіший момент у житті.
Бо однією дією,
символічною і дурнуватою, як…
ти виливаєш усі почуття, які накопичував, думаючи про людину.
Ти наважився піднести їх на срібному блюдечку.
Ти дивишся людині в очі
й покірно чекаєш, щоб запропонувати їй це срібне блюдечко.
Жах у тім, що вона може сказати:
«Ні!»
І ти такий: «Усе добре. Не біда.
Таке буває.
Так. Жартуєш? Хто не ризикує, не п'є шампанського.
Так, Сильвіє, ти ж жартуєш?
Не проти, якщо я піду спати? Щось я зморився.
Можна, я підніму це? Авжеж.
Жартуєш? Ні, я охайний.
Ні, вона не зламана, це лише моя впевненість у собі».
Мене це жахає.
Мене це дуже лякає.
Я недавно дізнався, що після поцілунку
бактерії в…
Вам це не сподобається.
Бактерії з рота іншої людини живуть у вас ще чотири роки після поцілунку.
Люди, які цілували невдах, такі: «Що-що?
Кого він із себе корчить у цьому вбранні? Стіва Джобса?»
Це правда.
Можете погуглити.
У ваших ротах купа людей з минулого.
Ваші роти — Airbnb.
Я будиночок для оренди.
Людей мало. У Пуату-Шарант.
«Добридень!
Вітаємо в готелі "Три лаванди"!
Як доїхали?»
Це я.
Я не зміг.
Ніщо так не принижує, як поцілунок, що не стався.
Їй вранці треба на роботу.
І проводжаю її до дверей. Вона востаннє зупиняється.
Я цілую її в щічки. Кошмар.
Вона каже: «Ну, ще побачимося».
Я кажу: «Так».
І грюкаю дверима.
Схоже, ніби я ляснув її по дупі. Ні.
З мене поганий мім.
Чувак не вміє цілуватися, але: «Іди, принцесо.
Виходь, або я тебе виведу. Щоб без пригод дійшла». Ні.
Пантоміма — не моє. Я не знаю, як грюкати дверима.
Я схожий на Паспарту, не знаю…
Ого, ні. Ні.
Я зачинив двері. Усе.
У цей момент сусід відчиняє свої і питає: «Що це було?»
-«Я знаю, що ти слухав». -«Так».
Він навіть не бреше.
У нього криза середнього віку. Він ріже правду-матінку.
Він каже: «Я чув, вона запищала.
Вона цього хотіла. Отже, страх лише у твоїй голові».
Мене це збісило. Я заволав: «Ти мені не батько!»
Він покарав мене і відправив спати.
Я не міг заснути.
Безсоння зводило мене з розуму. А взагалі, до біса це слово.
«Безсоння». Насправді це брехня.
Прикриття, щоб сховати правду.
-«Бертране, ти втомлений!» -«У мене безсоння. Нічого».
Кажіть правду.
Треба вчитися казати: «Так.
Зараз у моєму житті є проблеми, але я боюся думати про них удень.
Тому думаю вночі.
І плачу.
Я лежу в ліжку, сльози затікають мені у вуха,
і я слухаю свій сум.
А як твої вихідні в горах?»
Суцільні плюси.
Просто подумайте.
Я розлютився.
Тато завжди казав нам з братами: «Це лише в голові».
Ми підходили, а він питав: «Сумний?
Це лише у твоїй голові.
Нема сенсу плакати. Це не допоможе.
Шви?
Це лише в голові».
-«Тату, у мене кров». -«Лише в голові».
«Вона була в голові. Тепер витікає».
У тата консервативний погляд на те, хто такий чоловік.
Він вважає, що чоловік сильний,
упевнений, трохи смішний, трохи бабій,
але не вразливий.
Він не визнає дві речі.
Почуття. Для нього їх не існує.
Й обмежувачі швидкості.
Їх теж не існує.
Ми налітаємо на обмежувач на швидкості 70 км/год.
-«Там був обмежувач». -«Чому ти це сказав?»
Я маю доводити, що вдарився лобом об стелю.
Це бісить. Не так давно
ми були в ресторані. Він узяв каву з собою.
Навіть не знаю чому.
Зараз він чомусь каже: «З собою. У мене нема часу».
У нього є час.
Я знаю його розклад.
Часу багато — толку мало.
Ми в авто. У нього кава. Наїжджаємо на обмежувач.
І я бачу в нього на стегні
невеличку пляму від кави.
Я бішуся. «Ми наїхали на обмежувач?
Гаразд, вибач. Одне запитання:
чому в тебе на стегні пляма від кави?»
А він відповідає… Я не жартую.
Насолодіться епізодом з життя.
Він каже мені…
«Я так п'ю каву».
Йому вже насрати.
Таким він бачить чоловіка:
«Я правий, бо я так сказав!»
Він змалечку нас цього навчав!
Мені було вісім. Ми відпочивали в орендованому будиночку.
Ви смієтеся з мого життя, але нехай.
Я, тато й брати гуляли в лісі.
Це не весела пізнавальна прогулянка, які, сподіваюсь, були у вас у дитинстві.
Типу: «Діти! Сюди!
Це хвойне дерево».
Ні. Хоча тупо шепотіти при дереві.
Ми просто йшли один за одним,
мовчки, 45 хвилин, по лісу.
Ми були налякані!
Ми були заручниками,
які роблять розтяжку.
«Терористи такі милі, дозволяють робити вправи п'ять хвилин на день.
Це краще ніж було в Бетанкур».
Один з моїх братів плаче. Це дратує батька. Він каже: «Гей!
Ану не плач».
З освітньої точки зору це не працює.
Ще жодна дитина не сказала:
«Точно!
Це так безглуздо! Як я не додумався?
Я закрутив краник!
Радий знайомству. А ти хто?
Татко, точно!»
Ні.
Якщо дитина так розмовляє — тікайте.
Вона пихата і глузує з вас. Це поганий знак.
Він плаче далі.
Тато такий роздратований, що підходить до нього і каже: «Гей!
Це все у твоїй голові.
Не показуй це нікому».
Він робить паузу, дивиться на нас і каже: «Я дам вам урок».
Він знімає штани.
Спокійно, історія не про це.
У всіх моїх дитячих спогадах
тато завжди в сімейках, але кожному своє.
Він відкидає штани й такий: «Гей!
Дивіться уважно!»
Він не п'яний, просто так говорить.
Ми спостерігаємо, як тато заходить у ліс у сімейках,
як справжній тхір.
Він завжди був волохатим. У нас виникали питання.
За 20 метрів він зупиняється і каже: «Гей!
Тут рів з кропивою!»
Він у нього заходить.
Він треться об кропиву.
Це дивно. Ми бачимо лише його торс. Нам страшно.
Він вилізає, підходить до брата. «Гей!
Я плачу?»
Ми такі: «Хто подзвонить у службу захисту дітей?
Хоч раз. Нас розлучать, але ми будемо в безпеці».
Ні. Ми налякані відповідаємо: «Ні».
-«Ти не плачеш». -«Не плачу, так?»
«Таким має бути чоловік. Ти не плачеш навіть коли хочеться.
Покажеш, що в тебе всередині, і світ з'їсть тебе живцем.
Ясно?»
А ми що? Ми всі по черзі почали плакати.
Цей великий, сверблячий, червоний мужик налякав нас.
Він заволав: «Що ви не зрозуміли?»
Як Філіп Ечбест з «Кошмарної кухні».
Нас зустріла мама. Вона бачить цю сцену здалеку.
Її чоловік у сімейках
ридає й не може заспокоїтися перед дітьми, які теж ридають.
Один з братів теж чомусь зняв штани.
У сім'ї не без дивака.
Він скидає штани, коли ніхто не дивиться.
«Мамо!
Мамо, дивись!»
Це був мій брат… Це був я.
Я рано знайшов своє покликання.
Батьки в той день сильно сварилися А я зрозумів дещо важливе.
Зрештою, нас приваблюють цілком протилежні за характером люди.
Не знаю чому.
Як мої батьки. Мій тато приховує почуття.
Він душить їх, закопує.
Коли моя мама щось відчуває: «Бери.
Роби з моєю душею що завгодно.
Перш ніж підеш, потягни за ниточку. Це ниточка мого життя».
Вона наче в мюзиклі.
Завжди показує забагато, зарано й усім підряд.
Це ніяково. Як коли несподівано зустрічаєш нудиста.
Знаєте це відчуття?
Приходиш такий на пляж…
Пляж порожній,
а він стоїть за 1,5 метра від тебе й такий: «Вітаю. Жан-Клод».
Так!
«Я вже бачив твій член, тому ім'я не має значення».
Обери, що для тебе пріорітетніше. Це важливо».
Тут те саме.
Те саме, тільки з почуттями: забагато й усі за раз.
У нас недавно був тур,
і ми вечеряли з керівниками концертного залу.
Один пан трохи запізнився.
Інформація та емоції його переповнювали.
Було ніяково. Він зайшов:
«Привіт, дуже приємно. Ґі. Вибачте, запізнився.
Підписував документи на розлучення.
З уже колишньою. Гей, зіграти на кларнеті?»
Під час вечері всі думали: «Сховай свої емоції назад в труси, Ґі.
Ми бачимо твої емоційні яєчка.
Ще зарано».
Мама рано почала ділитися всім, що на душі.
Вона спровокувала в мене екзистенційну кризу в середній школі.
Ми сідали в авто вдвох, їхали в музичну школу.
Я, як зазвичай, сідав ззаду.
Вона заблокувала двері й каже: «Знаєш що?
Сідай спереду».
Вперше в житті!
Пам'ятаєте, який це був важливий крок?
Я питаю:
«Точно?»
Вона каже:
«Так, точно».
«Тоді чому ми шепочемо?»
Я сідаю. Мене аж розпирає.
Я такий: «Ми на місці!» Я був щасливий.
Перша думка: «Тепер ти платитимеш податки».
Я ріс, боячись податків.
Тато відкривав листи перед нами й казав:
«Радійте, що ви діти. Колись вони й до вас доберуться».
Він ішов спати, лишаючи нас сам на сам із загадкою.
Щовечора ми з братом сиділи під ковдрою і такі: «Податки скоро?
Я не розумію, як це працює».
Я з мамою в авто. Ми їдемо. Трохи спекотно.
А я щасливий, бо зараз відчиню переднє вікно.
Вікна позаду для невдах.
Позаду — це…
«У мене нема грошей на автоматичну систему.
У мене лише ручний привід».
Бідні люди.
Пам'ятаєте, як ви дізналися про…
Ви чомусь ставали більш пихатим.
Дражнили тих, хто позаду: «Скажи, якщо дме. Я зачиню».
Паршивий я мім. Вибачте.
Я ніби тикаю пальцем в око корові.
Не знаю, чи їй це подобається. Неясно.
«Ні, припини!»
Або: «Ого!
Іще! В інше око теж! Так!»
Я можу так п'ять хвилин, але по правді,
це вже буде егоїстично.
Ваша думка для мене важлива.
Це все… Годі!
Це…
Шкода, що мугикання зібрало більше овацій, ніж жарти,
але я вас розумію. Ми на одній хвилі.
Серйозно, тикніть пальцем корові в око… Вибачте.
Я припиню. Упевнений, їй буде байдуже.
Можу побитися об заклад. Я впевнений.
Спробуйте в полі.
Вона буде така…
«Чорт, я нічого не бачу праворуч. Стоп…
Чорт!
Присягаюся, там було дерево! Не бачу, от дивина!
Ого!
Воно повернулося! Усе добре!»
Усе, зосередьтеся. Ви відволіклися.
Я опускаю вікно.
Я в авто з мамою.
Я опускаю вікно.
Відчуваю літній вітерець у волоссі.
Є одна ідея. Дурнувата.
Але ви зрозумієте. Перша сцена американського фільму.
Безлюдна дорога. Двоє хлопців у «Кадилаку». Шкіряні куртки, окуляри.
Гучно грає рок-музика.
Вони висовують руки у вікна:
«Свобода!»
Я так хотів це зробити.
Я відчиняю отаку щілину. Бо мама не дозволить більше.
І дуже обережно
висовую три пальці,
наче восьминіг, який тікає з японського ресторану.
Я поглядаю на маму…
«Свобода!
Але в міру!»
Мама опускає своє вікно, і мене висмоктує.
Вона хоче, щоб я вистрибнув.
Моя рука зовні.
І в мене ідея! Я кажу собі: «Я це зроблю».
Начхати… Я покладу руку на дах.
І я такий: «Йой, чувак, попустися.
Або податки тебе попустять».
Мама вмикає музику.
Це «Hey Jude» The Beatles.
Одна з найкращих пісень. Один з улюблених моментів у житті.
Я дорослішаю, літо починається, можливості.
Я з мамою. Ми дивимось в одному напрямку.
Нам весело.
Гарна погода, усе добре.
Вона збавляє гучність і каже: «Знаєш що?
Поховайте мене під цю пісню».
У мене невеличка екзистенційна криза.
«Щось мені вже не подобається спереду.
Як і те, що ця жінка говорить».
Вона бачить, що я на межі. Збавляє гучність.
«Гей, заспокойся.
Усе гаразд.
Не лише мама помре. Усі помирають».
Мама завжди каже на одне речення більше, ніж треба.
Вона на краю скелі, треба зупинитися.
Вона не розуміє, що всім ніяково, бо втратила соціальну чутливість.
І з кожним реченням занурюється в лайно дедалі глибше.
Вона це сказала. Їй полегшало.
І я зрозумів, чому в неї нема проблем із психікою.
Вона скидає їх нам.
Дуже кмітливо. От для чого потрібні діти.
Життя — естафета від покоління до покоління.
З часом втомлюєшся. «На, малий, це тобі!»
-«А що це?» -«Травма!»
Гадаю, це кінець.
Цей день досі сниться мені в кошмарах.
Мама витуряє мене на тротуар і їде геть під The Beatles.
А я думаю: «Ми всі помремо».
За мною прийшов викладач акордеона. Урок от-от почнеться.
Шість років акордеона.
Очікувана реакція. Ви ввічливо на мене дивитеся:
«Яке чудове дитинство!»
Спершу я хотів грати на гітарі.
Як і всі юнаки, щоб займатися сексом. Для цього гітара й потрібна.
Гітара — це підтекст.
Вона розповідає історію. Гітара — це фалічний предмет,
на якому граєш на пляжі, дивлячись комусь в очі.
Це історія.
У той час як це…
Підтекст той самий, повірте.
«Я вмію робити які завгодно рилети».
Це з іншої опери.
Шість років акордеона, щоб порадувати тата.
У моєму дитинстві тато не любив, коли ми поводились як діти.
Наше щастя не було для нього в пріоритеті.
Хіба що пізніше.
Він хотів, щоб ми, діти,
працювали над щастям дорослих, якими ми станемо.
Я думав: «Покажу, що я дорослий. Оберу дорослий інструмент».
Я — акордеонщик.
Так кажуть професіонали.
Це тупо. Ви бачили дорослого акордеоніста?
Не бездомного?
У дитинстві я сотні годин провів
з 9,5 кілограмами шліфованого металу, який чавив мені ноги,
граючи повоєнну музику.
Акордеон — це інструмент тих, хто щойно повернувся з війни.
Усі пісні…
Скалічені бійці з Авіньйона
Які повернулися з фронту
Це якийсь суцільний жах.
Це бездонний колодязь смертельної меланхолії.
Найгірше — коли після уроків ідеш зі всіма друзями в музичну школу.
Бо ми всі були білі.
Вони йшли в клас гітаристів
й вимахувалися: «Дівки будуть наші!»
А я такий: «Бувайте!»
Я самотньо повз коридором
у клас акордеоністів, де настрій був приблизно…
«Остерігайся німців.
Мусиш знати, як захистити Страсбург».
Було важко.
Я покинув заняття в ключовий момент.
Це окрема історія…
Не зовсім приємна. Я дуже закохався в одну дівчину.
Зі школи. Була якась велика вечірка. Я був по вуха закоханий.
В Нінон.
Мій друг Томас був на вечірці.
Він знав, що я кохаю Нінон.
Я йому розказав, бо довіряв.
Уже розумієте, до чого все йде? Зараз я вам розповім.
На ту вечірку Томас завбачливо прихопив гітару.
Як несподівано!
Він стає в кутку, грає кілька гівняних пісеньок.
Підходить Нінон. Ця хвойда кладе руку йому на спину!
Вибачте! Перепрошую.
Я перепросив до сміху, тому не рахується.
Вона каже йому:
«Томасе, ти такий крутий. На гітарі граєш».
Того вечора вона йому подрочила.
Це Франція, пані та панове.
Тут дрочать за фа-бемоль.
Ви розумієте, що я йому розповів, що кохаю її? А він…
Схоже, для вас це нормально. Ви здуріли? На чиєму ви боці?
Я розказав. Він знав!
Він зрадив мене. Це класична зрада.
Ніж у спину в третьому акті. Те саме. Це гидко.
Це розбиває серце й лишається з тобою назавжди.
Я розлютився.
Я вперше захотів когось убити.
Хотів власними руками задушити Томаса.
Я б міг. Руки ж сильні. Я щотижня тягав 9,5 кг.
Це так несправедливо.
Я подумав: «Я ж не можу приперти акордеон на вечірку».
Вечірка на шостому поверсі, без ліфта.
Це інструмент для першого поверху. Чи метро. Чи траншей.
Усього, що ближче до пекла.
Це інструмент диявола,
так кажуть професіонали.
Навіть якби я його дотягнув, я б не грав на ньому на шкільній вечірці.
Ви сумніваєтеся, але згадайте, що таке шкільні вечірки.
Спробуйте уявити
хлопця, в якого мало друзів і який часто кліпає.
Він усю ніч наминає крекери.
Він наважується. Хапає мікрофон для караоке.
«Агов, зберіться біля мене, не бійтеся!
Нінон, це для тебе!»
Він відчиняє скриню. Скриню!
Дістає величезну штуку, яка для дитини розміром з авто.
Він надягає лямки. Ви розумієте, лямки!
Ззаду між лямками є застібка.
Інакше акордеон може впасти вам на ноги, і ви лишитеся інвалідом.
Ой, як шкода!
Присягаюся. На першому уроці
викладач сказав: «Завжди застібайся».
-«Або глянь на Жана-Луї». -«Привіт!»
«Отож…»
У малого вже сколіоз.
Він кричить: «Нінон!»
Скалічені бійці з Авіньйона
Йому кінець.
Кінець!
Жодна долоня не торкнеться його геніталій.
Ніхто ніколи не казав:
«Я б трахнула акордеоніста».
Ніколи.
Я кинув. Почав робити те, що подобається.
Коли мене відпускали в Париж, я чатував біля камеді-клубів після шоу,
щоб говорити з гумористами. Я люблю гумор.
Яка дурна фраза. Вибачте, забудьте.
Я сам почув і…
«Я люблю гумор, так. І дихати! Люблю і те, і те.
Це насущні речі. Так, я знаю такі розумні слова».
Я хотів розібратися.
Один гуморист познайомив мене з кастинг-директоркою.
Я завалив купу кастингів, але в 16,5 мене таки взяли.
У «Маленький журнал».
У 17 років я вже на телебаченні. Це насправді дуже рано.
У перший же вечір була вечірка з командою й знаменитостями.
А я одразу подумав:
«Мені треба додому, поговорити з батьками».
Я взяв таксі. Бо в мене були гроші.
Бо телебачення.
І євреї.
Ні, це жарт! Ми кудись не туди звернули!
«Їх забагато в цій індустрії!»
Я жартую.
Я їду додому на таксі.
Пам'ятаю, як я грюкнув дверима.
Я почекав, поки таксі зверне ліворуч. Мені не потрібні були свідки.
Озираюся. Будинок здається величезним.
Перед ним гравійна доріжка.
Я досі пам'ятаю звук гравію. Важчий, ніж зазвичай.
Усе було таке гнітюче. Дивно.
Я дзвоню. Нервую, сам не знаю чому.
Мама відчиняє в халаті. Міцно мене не обіймає. Такого ще не було.
Дуже міцно!
Вона тихенько шепоче мені на вухо: «Я тобою пишаюся, синку».
Я відступив.
І кажу:
«Чудово».
Схоже, я став аристократом: «Чудово, матінко.
Можете повертатися у спочивальню».
На мене це не схоже! Я біжу у вітальню.
Тато сидить перед вимкненим телевізором.
У сімейках.
Він каже: «Сідай».
Я сідаю й думаю: «Це якась студентська конференція».
Він каже: «Я…
Дивився я цей твій "Журнал".
І я…
Мені здалося, що…
Ти забагато витріщаєшся в порожнечу. Як ідіот. Шкода».
Він це сказав. Запала тиша.
Він ляснув рукою по стегну.
Насилу підвівся.
Сказав: «Усім добраніч».
Там був лише я.
Але він сказав це тоном людини, яка збирається вбити свою сім'ю.
«Усім добраніч.
Спіть спокійно».
І він пішов спати у свою кляту тхорячу нірку.
Я подумав: «Колись я тебе приб'ю!»
Я чекав на «люблю тебе» чи «пишаюся»,
бо він ще жодного разу цього не казав.
Але як винити того, хто сам ніколи цього не чув?
Я знаю, що тато любить нас усім серцем.
Він може заради нас убити. Уже двічі це робив.
Але між ним і світом виростає стіна, щойно мова заходить про почуття.
Мене це лякає. Я не хочу, щоб зі мною теж так було.
Коли я з коханою і хочу її поцілувати.
Інакше це вплине на наступні покоління.
І в нас буде купа дітей, які не ладнають з почуттями.
«Добридень».
У нас будуть мовчазні застілля.
Ми любимо одне одного, але не кажемо. Серця калатають.
А всередині крик: «Я знаю, ти мене любиш!
Але скажи про це хоч раз.
Це дасть мені впевненості на 25 років уперед!»
І тато такий: «Чорт, синку, люблю тебе. Так би й з'їв.
Я тебе з'їм! Самі кісточки лишаться!
Я тебе проковтну!
Не можу сказати. Любов — почуття. А почуття для тих, у кого є вульви».
А мама така: «Не хвилюйся, моєї вульви вистачить, щоб любити всіх!
І я знайшла будиночок зі ставком!
Нарешті!»
Який жах.
Ми всі робимо дурниці. Я не виключення.
Ми ховаємо кохання в коротких реченнях, у маленьких щоденних вчинках.
Ми хочемо, щоб людина, яку ми кохаємо, сама здогадалася, що це вияв любові.
Як усе заплутано.
Схоже на троянського коня. А це вже воєнна стратегія.
Якось безглуздо запитувати себе, чому я приховую свою любов.
Кілька місяців тому я зрозумів, що ховаю її за злими жартами.
Я хочу знищити людину, яку кохаю.
Це ненормально. Я зрозумів це, бо мій сусід,
друг, про якого я розповідав,
захворів на рак.
Ми з друзями дізналися й одразу влаштували вечірку-сюрприз.
Щоб побажати йому…
А про це ми не подумали!
«Щасливого раку, друже!»
Ми сховалися у квартирі за диванами. Чекали, коли він зайде.
Коли він засунув ключ у замок,
ми переглянулися: «Може, вечірка-сюрприз з нагоди раку — не найкраща ідея».
Неймовірно, так?
У людей є здатність усвідомлювати, що ідея від початку була гівно
в момент кульмінації.
Розумієш, що на кону, коли це от-от станеться.
Ти такий: «Ого.
Люба, ти впевнена, що варто народжувати?»
А лікар такий:
«Ріжте пуповину. Що відбувається?»
Так ми працюємо. Думаємо вже по факту.
Він у квартирі вже 10–15 секунд. А ми досі…
Взагалі-то, ми там незаконно.
Один з моїх приятелів дуже хоробрий, тому він…
«Чорт, якого…
Гей!»
А друг такий: «Що за…»
Ми думали, серцевий напад — гарний подарунок. Кращий спосіб померти.
Йому краще. Спокійно. Він вилікувався.
Він дозволив ці жарти.
Сказав: «Можеш як завгодно жартувати про мене й мій рак».
Він сказав це перед смертю.
Це перший жарт, який він затвердив.
На вечірці ми грали у футбол. Він його обожнює.
Він був воротарем. Бо в нього рак.
Важко зрозуміти, як реагувати, коли близька людина говорить таке.
Я був першим, кому він сказав.
Він каже: «У мене рак». А я йому: «Попий водички!»
Не знаю, чому це вирвалося, але вже як є.
Він стояв на воротах.
З нього паскудний воротар.
М'яч біля нього.
Його легко зловити, але він паскудно грає.
М'яч у воротах.
Мої друзі лютували, але не могли цього показати.
Бо в нього рак.
Немає нічого приємнішого, ніж дивитися, як чоловіки стримують лють.
Вони такі: «Не біда!
Зосередься. Дивись по сторонах. Так!
Не біда. Нам весело!
А тобі весело? Мені — так! Дуже весело! Чудовий вечір!
Один раз живемо».
Я був розлючений.
Тоді я зрозумів, що знущаюся з тих, кого люблю.
Я підійшов до нього і сказав: «Перепрошую, у тебе рак?
Тоді м'яч залиш собі».
Це значить «гарний жарт» італійською.
Його порвало… Я завжди невчасно п'ю.
Усі гумористи після оплесків…
З мене був би жахливий лікар.
Такий: «Отже, у вас…
СНІД. Гаразд».
Це було приємно.
Він заходився сміхом.
Він знає, у чому ховається моя любов.
Він побачив доброту й каже: «Найкращий жарт у твоєму житті!»
Мене це образило.
Ні, я був щасливий. І такий: «Найкращий жарт у моєму житті!»
Я глянув на друзів
і сказав те, що досі сам не можу зрозуміти:
«Ви чули, який дотеп я придумав про цього бевзня?»
Що це означає?
Я сказав це так, ніби виріс в якомусь селі.
Це була повна протилежність «Голосу»:
усі мої друзі відвернулися.
Їм було так ніяково.
Насправді мені теж, бо саме тоді я зрозумів,
що жартував, щоб розвеселити не друга, а себе.
Бо мені було сумно.
Мій друг захворів.
А коли я відчув, що от-от заплачу, почав глузувати з людей.
Мені краще, коли їх корчить.
Я подумав: «Тобі треба до психолога».
І я пішов.
Я розповів їй про вечірку. Вона сказала…
«Насправді,
коли ви почуваєтеся вразливим,
замість того, щоб відкритися,
і через страх, що вас цуратимуться,
ви починаєте робити вразливими інших».
-«Тобто я козел». -«Ні».
«Не зовсім.
Це не медичний термін.
Насправді це наче…»
-«Я козел». -«Так!»
«З вас 72 євро».
Ця пані неймовірна. Вона мене вражає.
Може здатися, що вона обережно розмірковує, але ні.
Я відправив до неї сусіда з його кризою.
Він нічого не розповідав.
Купу разів до неї ходив.
Але вона сказала таку дурню, що він навіть мені розповів. Я прозрів.
Вона сказала:
«Це буде наш перший справжній сеанс.
Я нарешті визначила діагноз.
Отже, у вас…
криза середнього віку».
Він каже: «Так.
Тому я й прийшов. Бо…
Були певні ознаки.
Мені 40.
У мене криза.
Може, це не очевидно, але додайте одне до іншого,
а я залишу собі 72 євро».
Вона каже: «Ні.
Нічого ви не залишите.
Криза середнього віку нічого не значить.
Уявімо, що ми всі народжуємося з мушлею на спині.
Як равлики.
Слухайте уважно.
Ми йдемо по життю.
А коли знаходимо важливий досвід…
У мушлю!
Вам було байдуже. Ви думали, що знаєте себе.
Мчали по життю стрімголов.
П'ятнадцять, 18, 22, 26, 30…
Ви думали, вона наповнюється.
Але ж я знаю. Це моя робота.
Тук-тук, а мушля порожня.
Ви йдете далі.
Тридцять п'ять, 36, 40.
У 40 ви зупиняєтеся. Підбиваєте підсумки.
Хочете дізнатися, що у вас зібралося. Але виявилось…
"Моя мушля порожня!"
Мушля… Мушля…
Що ви робите, коли щось загубили?
Що всі ми робимо?
"Алло, мушельна поліція?"
Знаю, це безглуздо. Але це криза середнього віку.
Надзвичайна ситуація.
Якої немає.
Бо вже надто пізно.
Ви слимак».
Він був спантеличений.
Він доповз додому.
Я щасливий сидів на дивані.
Він налетів на мене: «Ти мусиш жити!»
«Та я збирався, поки ти на мене не накинувся».
Він каже: «Ти мусиш навчитися збирати… бо…»
-«Бо потім постукаєш по мушлі». -«Ясно».
«Я не все розумію. Щось пропустив».
-«Алло, мушельна поліція?» -«Гаразд. Ого».
«Тепер я все зрозумів. І ти мене лякаєш».
Це було смішно. Мені стало легше про це говорити.
Мені було за 20 і я подумав:
«Коли це почнеться?»
Ви про це думали?
Типу: «Коли я стану собою? Офіційно?»
Я завжди почувався не так,
ніби не розумів того, що іншим давалося з легкістю.
Я божеволів.
Але мій сусід ставив собі ті ж питання в 40,
а мій тато в — 70. Я розслабився. Це мене заспокоїло.
Ми все життя будемо «майже» самими собою.
Ми будемо намагатися. Головне — взяти участь.
Ми завжди будемо в процесі. Це заспокоює.
Але не вас, я так бачу.
Ми були собою в дитинстві. Справді собою.
Що стається, коли ми дорослішаємо?
Не знаю. Нащо ці запитання?
Ми взагалі дорослішаємо? Я б посперечався.
Дорослий, яким ми стаємо,
росте навколо дитини, якою ми були, щоб її захистити.
Зрештою він її душить. У всіх є мертва дитина всередині.
Це мій підхід до життя. Кожному своє!
Ну хай не мертва.
Хай буде дитина в агонії.
Бо незалежно від віку,
у 20, 60, байдуже,
коли ви йдете вулицею і бачите перехід, думаєте:
«Ступати лише по білих смужках».
Це дитина каже: «Я досі тут!
Чому ти лисий?»
На мене це чекає.
У дитинстві я був собою.
Я нікого не боявся.
Хтось новий?
Я завжди підходив. «Добридень. Як ви?»
Я не був німцем. Просто голос дивний.
Люди, мабуть, думали: «Маленький німець. Привіт!»
У дитинстві я був аж занадто собою.
Знаєте таких?
З великими головами. Постійно на вас витріщаються.
Ніби ви винні їм гроші.
Це був я на сімейному застіллі…
Ви в житті цього малого не бачили.
Він на вас дивиться.
Підходить, смикає за светр: «У мене болить дупа».
«Гаразд. Що…
Ти це мені хотів сказати? Здається, ми навіть не знайомі».
«Мама казала не їсти мусаку».
-«Я з'їв два шматки». -«Ясно!»
«Гаразд. Вибач.
Марк, ти це чув? Що мені… Що…»
-«А як тебе звати?» -«Панайотіс!»
«Гаразд, ясно!
Марк, він мене прокляв!
Це дивно. Мені страшно. Я краще піду, Марк!»
У дитинстві тобі байдуже. Після цього важко в школі.
Це обмежене коло спілкування. Особливо, коли ти граєш на акордеоні.
У школі, щоб сподобатися іншим,
щоб старші діти мене полюбили,
я купував шоколад на кишенькові гроші й роздавав після уроків.
Якщо не можете дібрати емоцію, оберіть жаль.
Я весь день носив у кишенях шоколад, який танув.
Увечері я чекав біля воріт,
і коли діти виходили, я казав: «Операція шоко-шоко».
Не про себе. А вголос!
Як коп з 70-х у цивільному, трохи мутний.
«Операція шоко-шоко!»
Я до них підходив. Це було жалюгідно. І питав: «Хочеш шоколадку?»
Якщо подумати, я був як педофіл, але навпаки.
Питав у старших дітей: «Хочеш шоколадку? Ходімо, в машині їх ціла купа!
Ходімо!»
Це спрацювало.
Ми подружилися. Я почувався крутим.
У мене була коробка шоколадних цукерок. Я щодня брав кілька в школу.
Одного ранку я відкрив коробку, а вона порожня.
Я злякався як ніколи в житті.
Було сумно, але смішно.
Я бігав усюди й кричав: «Хтось бачив мої цукерки?»
Це було смішно. І сумно, і смішно.
Сумнішно.
Я йду до сестри. Запитую її.
А вона відповідає:
«Ні».
Я все зрозумів і виплакав собі всі очі.
Вона сказала фразу, яка стала легендарною:
«Годі, іди пробздися, праліне!»
Схоже, це було моє прізвисько.
Я хапаю ніж і волаю: «Я її приріжу!»
Підбігає батько.
Він хапає ніж.
Одна порада:
якщо хочете когось убити, не кричіть про це завчасно.
Це чомусь насторожує місцеву владу.
Він забрав ніж. «Гей!»
І він замовк.
Коли тато так робить, значить зараз буде повчання.
Тато не цікавився нашим навчанням,
але кожні два роки він проводить агітацію,
щоб його переобрали на посаду тата.
Його тхоревий мандат закінчувався, тому потрібно було щось вагоме.
Він схопив ніж: «Гей!
Ти дивися… Я зараз як…»
Імпровізував, бідолаха.
Він схопив ніж.
Віддав його моїй сестрі: «Ріж його, я дозволяю!»
Ні, я жартую.
Він схопив ніж і зламав його об коліно.
Ви такі: «Ого, а твій тато вправний!» Ні.
Він порізав долоню і трохи зачепив коліно.
«Бачите? Ніж — це не іграшка!»
«Згоден.
Тебе це теж стосується. Що ти… Ти чув, що ти сказав?
Коли звук виходить з твого рота, він потрапляє назад у вухо?»
Він цього не визнавав.
Чоловік не міг так безглуздо поранитися перед дітьми.
«У тебе кров. Ти як?»
А він каже:
«Чому ти це сказав?»
Це його коронна фраза.
Коли він щось не визнає: «Чому ти це сказав?»
Він уже не міг заперечувати. Травма видавала звуки.
Типу: «Кап».
І він сказав…
«Покличте маму. Подивимося».
Це просто неймовірно.
Я побіг до сходів. «Мамо, бігом, тато поранився!»
«Тато впорається, він дорослий!»
«Ні!»
Тато помирає на підлозі. Нам потрібна допомога.
Дурдом якийсь.
У той день я почав жартувати над коханими.
Замість цукерок. Це простіше. І безпечніше.
Роками я створював «майже себе». Такого як мріяв тато.
Самовдоволеного.
Упевненого, смішного, трохи бабія, але не вразливого.
Це не раз мені допомогло.
Але не тоді, коли я хотів поцілувати дівчину.
«Упевнений я» стоїть у ванній зі склянкою води.
На самоті, беззахисний, спітнілий.
Я закохався в дівчину, про яку розповідаю, як у кіно.
Вона сказала одну фразу, і я закохався. Я знав це.
Це було очевидно. Тепло огорнуло мене від вух до кінчиків пальців.
Щоб ви зрозуміли цю фразу,
я розповім ще одну річ про моє дитинство.
Я мацав свої соски.
Якщо будете хихикати, я не зможу вам розповісти.
Мені некомфортно. Я вам душу відкриваю, а ви смієтеся. Це некрасиво.
Не дивіться на мене так, я все бачу!
«Він був диваком, але це щось новеньке».
Ні! У кожної дитини свої дивацтва.
Ні? Така тиша.
Ми часто возили брата в лікарню,
бо він такий: «Я не дихатиму, поки не повернемося додому!»
Через 20 метрів він падав на тротуарі, як невдаха.
Коли мені було сумно, я мацав груди.
Груди, цицьки? Кажіть як хочете.
Не дивіться на мене так, я все бачу!
Коли батьки мене сварили, я йшов у кімнату і…
Така була фішка.
Киньте мене у в'язницю!
Усі так робили.
Це була моя Нарнія. Я знімав напругу.
Це неважливо.
Важливо те, що в дитинстві я думав:
«Чому ніхто не говорить про здатність зникати?»
Тому про це почав говорити я.
Щоб усі дізналися.
Я пішов до друзів.
-«Коли ви мацаєте свої соски…» -«Не підходь до нас».
Швидкий вирок.
Тож я хотів поговорити з друзями батьків. Вони прийшли на вечерю.
Бідолахи.
Я сидів і чекав на краєчку дивана отак.
Як безшерстий кіт.
Я чекав, поки вони вішатимуть пальта.
Вони пішли з ними в кімнату.
І тут мій вихід.
«Перепрошую, Сильвіє, коли ви трете свої груди…»
Я їх так налякав.
У них була паніка.
Для них я був Еліз Люсе з «Фінансових розслідувань».
Вони бачили мене, розверталися: «Ні.
У цій компанії немає неоформлених робітників.
А вам можна за мною ходити? Це законно?»
Вони були нажахані.
Одного вечора мама прийшла до мене в кімнату й каже:
«Усе гаразд?
Так?»
«Супер».
«Сьогодні прийдуть Марк і Веронік.
Усе добре? Так?»
«Супер».
«Може, не варто їм розповідати
про твій маленький секрет?»
Вдома ця тема стала табу.
«Якщо хочеш про це поговорити, підемо до психолога».
Я питаю: «Хто такий психолог?»
«Психолог — це людина, якій ти платиш,
щоб тебе вислухали і прийняли, як усіх інших».
Це найпрекрасніше визначення, яке я чув.
Лише психологу можна сказати: «Мене звати Філіп.
Бос мене ображає, але я справляюся. Я професіонал.
Я влаштовую перекур, але не курю.
Я виходжу і звертаю ліворуч у квітковий магазин.
Я купую хом'ячка й душу його під пахвою.
Така в мене фішка».
Лише психологу. Уявляєте, яке це щастя?
Ваш друг сказав би:
«Філіпе, ти чого? Що за…
У квіткових продають хом'яків? Я не знав».
У житті стільки гнітючих запитань.
А в психолога це викличе інтерес.
Вона така: «Виклик!
Гаразд. А якого кольору хом'ячок?
У підсвідомості гризуни символізують Христа.
Поговорімо про це».
Така в неї робота.
Я прийшов, але розумію, що через це люди з мене сміються.
Тому вирішив про це не говорити.
-«Що ти зазвичай робиш?» -«Я часто мацаю свої сос…»
«Чорт, а вона профі!
Не забивайте собі голову».
Я б злякався, якби малий сказав: «Не забивай голову».
У них дуже влучні вирази. «Я вам усе розповім, лікарю».
Як поганець з Бондіани.
«Я розповім усе до дрібниць.
Часом я почуваюся
легковажно.
Я зачиняюся у спочивальні…
Хоча ні!
У передпокої.
І починаю пестити…
дуже завзято, лікарю,
зону сосків.
І відчуваю, як моя душа
виходить за межі тіла.
І мені це подобається, лікарю».
Я розповів про це, але не так моторошно. Чесно. Не так моторошно.
Але я розповів,
і, присягаюся, вона така:
«Що?»
Вона засміялася!
І я пообіцяв, що більше ніколи про це не говоритиму.
Ніколи й нізащо!
Поки Німеччина не…
Ні, я жартую.
Але мені було дуже соромно. Дуже.
Я сховав це всередині. Роками про це не говорив.
Перше побачення з тією дівчиною.
Це було зовсім недавно…
Ще за часів Ширака.
Так, чимало часу минуло.
Насправді недавно, але було ніяково.
Перше побачення. Я жартую, щоб їй сподобатись, але вона мене зупиняє.
І каже: «Слухай.
Ти весь час жартуєш. Ми навіть не говоримо.
Може, трохи познайомимося. Розкажемо щось про себе.
У тебе є якісь смішні історії з дитинства?»
Кажу: «Є одна.
Але ти кажи перша, щоб я зрозумів».
Я хотів з'ясувати, що можна розповідати.
Уявіть, що вона розповідає щось миле. «Я почну.
Я була шульгою,
але в теніс грала правою рукою!»
Я ж не можу після цього сказати: «А я…
Я мацав свої соски, щоб зникнути!
Обома руками! Я амбідекстер!» Ні.
Тому почала вона.
Розказала щось зухвале. Мене попустило.
Я розповів. Вона зупиняється і питає: «Що?
Я теж».
А я такий: «Що?»
Ви кохали так сильно, що хотіли, щоб людина померла, бо це занадто?
Типу: «Ти мені подобаєшся!
Ні, вона мені подобалася!»
Ні, не бувало? У мене теж.
Хотів дізнатися, чи ми схожі.
Ми схожі. Здуріти.
Мені зірвало дах. «Продовжуй! Кажи. Я хочу знати».
Вона каже: «Та ну. Я нікому не розповідала. Не можу».
Я кажу: «Можеш!»
Вона така: «Ну…
У дитинстві мені здавалося, що я всім заважаю.
Я зачинялася у ванній. Мені було так соромно.
Так важко. Так безглуздо.
Я залізала у ванну. Без води. Лише холодна плитка. Жах якийсь.
І я терла ребро. Для мене це ребро.
По тілу ніби пробігав струм.
Мені здавалося, що я зникаю.
Що мене немає. Було приємно. Ніби я ненадовго померла.
Я починала більше цінувати життя».
Я сказав: «А можна…
Можна потертись соском об твоє ребро?
Може, ми зможемо зникнути вдвох».
Вона засміялась.
Хоча я не жартував.
Я в неї закохався. Не зміг поцілувати на першому побаченні.
На другому я бачив, що вона хоче, але не зміг.
Третє побачення. Катастрофа. Про четверте я розповів.
Вона виходить з квартири. Я лишився з сусідом.
Я у відчаї. «Вона мене покине. І має на це право.
Чотири, 8, 12 побачень? Я маю платити їй зарплатню.
Це повноцінна робота!»
Він не слухав. Ходив туди-сюди.
Він каже: «Ні!
Ми її поцілуємо!»
Кажу: «Ти забагато на себе береш. Мені страшно».
А він мені: «Ану слухай!
П'яте побачення. Запрошуєш сюди. Я буду в себе, не підслуховуватиму.
Вона дзвонить. Відчиняєш. Але не впускаєш.
Вона дзвонить. Відчиняєш. Мовчиш.
Дивишся їй в очі. Цілуєш.
Відступаєш. Кидаєш погляд.
І кажеш: "Гей.
Це були найдовші три хвилини у твоєму житті, так?"»
Згадую це, і розумію, яка трешова була ідея.
Але тоді, не зліться, але я сказав: «Та ти геній!»
Купа речей вказують на протилежне.
Вісім колишніх, аліменти на 12 дітей.
Це взагалі законно?
Я його послухав. Минуло 72 години. Я вирядився
і чекав на п'яте побачення.
Вона прийшла. Ми слухали звук її підборів по паркету.
«Ми», бо він відчинив двері й: «Чуєш? Вона йде!»
«Гаразд, мені шкода нас обох.
Це дуже дивно. Вдягни штани».
Вона дзвонить.
Я відчиняю.
Дивлюся їй в очі.
І стою.
А в голові…
Вона робить крок, щоб зайти. Як і має бути.
Уявіть: ви дзвоните у двері, їх відчиняють і…
Закрадається сумнів. «Це я подзвонив чи ти?
Хто заходить? Я не розумію».
Вона підходить до мене ближче. Я панікую.
Вона має стояти в коридорі!
Я зупиняю її ліктем. Наче це природна поза.
Вона відступає: «Що таке, Панайотісе?»
Я думаю: «Зараз або ніколи. Зроби це!»
Я хочу її поцілувати, як в кіно, але фільм не про кохання,
а про зомбі.
Я такий…
Що ближче я, то далі вона відступає.
Я думаю: «Вона далі, ніж здається.
Якби я знав, захопив би закуски».
Я не міг іти далі. Мені вже не вистачало розтяжки.
Ні поцілунку.
Ні дотику. Нічого.
Я не знав, що сказати, крім: «Найдовші три хвилини у твоєму житті?»
Який сором. Я сказав це таким тоном.
Огидним. Наче я щойно її катував.
«Найдовші три хвилини у твоєму житті, Жан Мулен!»
Так дивно.
Вона випрямилася. «Найдовші три хвилини в моєму житті?
Це ти зараз про ті три хвилини кажеш?
Ти хотів мене поцілувати?»
Я питаю:
«Чому ти це сказала?»
Я не міг торкнутися соска, щоб зникнути. Вона знала!
Я реально подумав: «Нам обом було б краще, якби вона померла.
Ми б просто жили далі.
Особливо я».
У мене не вийшло. Я стою у квартирі.
Вона в коридорі. Між нами відчинені двері.
Якось так.
Ми говоримо.
Я боковим зором бачу, що біля стіни хтось стоїть.
І тут я чую:
«Поцілуй її!»
Наче це футбольна гра, виродок!
Вона чує його голос. Заглядає всередину.
І бачить його!
«Це твій сусід?»
Я кажу: «Га? Що?»
А вона: «Це не твій сусід?
Там чоловік у трусах.
Це тому ти не хочеш, щоб я заходила?»
Не знаю, жартувала вона чи хотіла мене покарати.
Але я зрозумів усе буквально й кажу…
«Я нікого не бачу».
Я заперечив його існування.
Буквально.
Хоч він і був там. Я намагався.
Зухвало. Наче вона скаже: «Який стильний у тебе торшер!»
Я такий дурень!
Я подумав: «Ні, ти цього не казав».
Я хотів усе виправити, зробити з цього жарт.
Але пауза мене виказала.
«Я нікого не бачу».
От дебіл.
На щастя, у неї є почуття гумору. «Він не справжній?
Ясно.
Я його добре бачу.
Перепрошую! Дуже приємно.
Дивне запитання: ви справжній?»
І він такий…
«Чорт, не знаю.
Але ми заповнимо цю мушлю».
Правда гірша.
Вона заговорила. Він розвернувся й пішов.
«Якщо не відповім, вона мене не помітить».
Вона подивилася на мене.
З виразом: «Іноді ти такий бовдур».
Вона штовхнула двері.
Упевнено зайшла. Ніби вона платила за оренду.
Вона штовхнула мене в куток.
Подивилась мені в очі.
Не дуже мило.
Як сова.
Вона зрозуміла, що я не знав, як це зробити.
Я не міг. У моїй сім'ї так не заведено.
Вона мене поцілувала.
Я не цуценя!
Звучало наче: «Нарешті він сам посрав!
Молодець, Мельхіоре!» Ні.
Я нічого не відчув.
«Ми не знаємо, як реагувати!»
У неї на очах я перетворився на камінь.
Я став холодним. Віддалився від неї, від себе.
Від усього. Я почувався самотньо. Дивно.
Вона підійшла до дивана.
Я теж. Квартира ж моя, це дивно.
Ми говорили кілька годин. Коли ми розмовляли,
мені здавалося, що я люблю її.
Але не під час поцілунку.
Їй завтра на роботу, треба йти.
Я веду її до дверей. Вона дуже повільно мене цілує.
Нічого. Навіть ще гірше. Це так дивно.
Вона каже: «Схоже, тепер ми будемо бачитися частіше».
Я кажу: «Так».
Тоді вже було можна.
Я розгубився.
Я повернувся. Пройшов один метр.
Я сів на диван і подумав,
буквально, слово в слово:
«Тепер ти знаєш.
Ти не вмієш кохати».
Я аж затремтів. Це дурість, але я повірив.
Я переконував себе, доводив: «Ти не вмієш кохати. Так буває.
Твій тато не вміє, тому ти не знаєш як.
Так це працює.
Хтось уміє кохати, хтось — ні.
Хтось уміє пекти хліб. В когось він не смачний.
Бракує солі».
Мій сусід вийшов.
Він усе чув. Він поклав руку мені на плече.
І прошепотів:
«Ти став чоловіком, чорт забирай! Я тобою пишаюся».
Я відчув метеликів у животі.
Подумав: «Невже я закоханий у нього?»
Я б хотів сказати, що зустрічаюся з тією дівчиною,
що в нас гарні дітки,
що ми кожних вихідних зустрічаємося на бранч.
На Яйця Бенедикт.
Але ми більше не бачились.
Дехто розчарований.
Для вас це шоу, для мене — життя.
Недавно в нас була прем'єра вистави.
Тобто ще до цієї прекрасної пандемії.
Клас! Хочу ще.
Я боявся перед прем'єрою. Коли страшно, я дзвоню мамі.
І кажу, що мені страшно. Прагматично.
Я кажу: «Я не почуваюся собою».
Вона каже: «Він мене цим дістав!
Так, Панайотісе, ти — це ти!
На екрані було твоє ім'я!»
Вона завжди мила в такі моменти.
«Це через виставу?»
Я кажу: «Не знаю. Думаю, так».
«Слухай, це ж прем'єра.
Кожна прем'єра — це наче вперше. Ти пробуєш різні речі.
Не подобається — спробуй щось інше.
І це прем'єра».
-«Ти налажаєш. Нічого страшного». -«Стій!»
«Одне зайве речення».
Вона виправдовується, як Жан-Клод ван Дамм.
Вона каже: «Ні, ти налажаєш, але це буде геніальна імпровізація!»
Вона віддає телефон тату.
Він бере слухавку. Я чую, як він дихає. Я наважуюсь.
Кажу йому:
«Мені страшно».
Це почуття. Він закривається.
Питає: «Це через виставу?» А я: «Чому ти це сказав?»
Він каже: «Подзвони після прем'єри.
Розказуй уже по факту, а не в процесі».
Я почув сміх,
який видають лише батьки після дивного злого жарту.
Я зрозумів, що ми однакові.
Я вперше зіграв у його гру.
«Хочеш, щоб я розповідав по факту?
Добре.
Якщо моя дівчина завагітніє, розказати, коли вона вже народить?»
Він каже: «Так».
Скільки гонору.
Нам цікаво, хто з нас зламається перший.
«Подзвони, коли дівчину вже випишуть з лікарні».
«Вона сама подзвонить, щоб мені не довелося».
Він каже: «Дитина подзвонить. Не хвилюйся».
Він справжній жартівник, тому додав:
«Ти ж досі без пари?»
«Подзвони вже по факту».
«До речі, про це.
Може, я написала це шоу,
щоб сказати тобі й мамі те, що не можу.
Навіть собі не можу, і це дратує».
Він каже:
«Думаю, ми знаємо, паскуднику».
«Ти маєш знати, що я…» І я такий…
Він питає: «Що?»
Я кажу: «Не кажи».
-«Та й не хочу». -«Не кажи».
«Не скажу».
Запала тиша.
І він додав:
«Вдалої вистави, синку».
Я відповів:
«Тобі теж».
Я майже сказав:
«Дуже дякую. Гарного вечора».
ДЯКУЮ МАМІ Й ТАТУ
Переклад субтитрів: Ірина Кожанова