Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Zdravím!
Denvere!
Panebože!
Zdravím. Děkuju.
Děkuju.
Panebože!
Jo!
Mockrát díky, že jste přišli.
Víte, zlomil jsem si nohu.
Jo.
Tak začal můj rok. Zlomil jsem si nohu.
Bylo to… Stalo se to ve dvou etapách.
Druhá etapa nastala, když jsem uklouzl na obrubníku
a špatně došlápl. To byla druhá etapa.
Ta první a nejdůležitější etapa nastala, když jsem dosáhl 53 let.
To je zásadní část.
Jakmile... jakmile je vám přes 50,
všechno je smrtelné.
Než mi bylo třicet, mohl jsem nakráčet do vrtule letadla
a pak mi stačilo dát na to obklad.
Nic mi nebylo.
Teď stačí, aby vedle mě spadla šiška a moje páteř se zhroutí. Nevím, co…
Z ničeho nic.
Zlomil jsem si nohu a následující den…
Zmíním jedno jméno. Tak jo.
Den potom, co jsem si zlomil nohu, Glenn Howerton, můj přítel Glenn,
kterému teprve bude 50, ale dejme tomu, že už mu 50 bylo.
Lidi, potřeboval jsem… No tak, koho zajímá logika.
Zlomil si klíční kost.
Tak jsem mu zavolal, politoval jsem ho, vyjádřil jsem podporu,
„Čau, já si zlomil nohu, jak se to stalo tobě?“ A v duchu si říkám
„Nejspíš se natahoval po balíčku chipsů
a lupla mu klíční kost nebo tak.“
A on na to: „Jel jsem na snowboardu a nepovedlo se mi salto.“
Tak fajn.
Jdi do hajzlu.
Nemusíš na to jít tak složitě. Jakmile dojdeš do určitého věku,
nepotřebuješ… Ani si nemyslím, že to tak bylo.
Myslím si, že mi lže. Myslím, že vedle něj někdo práskl dveřmi
a pak se mu klíční kost propadla až do zadku.
A pak řekl ženě:
„Přivaž mě ke snowboardu a pošli na mě z černé sjezdovky.“
„Dopřej mi trošku důstojnosti.“
Zmíním ještě jedno jméno.
Měsíc po tom, co jsem si zlomil nohu, si Tony Hawk
zlomil
stehenní kost na dva kusy.
Bum!
Nezvládl skok do výšky.
Jezdil ve skladu, vyskočil a špatně dopadl. Zlomil si stehenní kost.
Poslal mi fotku z rentgenu.
A povídá: „Koukám, že jsme na jedné lodi, brácho.“ A já na to:
„Ne, to kurva nejsme.“
Ty ses
právě vystřelil na další úroveň frajerství jako Jackie Chan.
Našel novou úroveň frajerství.
Já uklouzl na chodníku, jako něčí teta, co se lekla ptáka.
To je to, co mě sejmulo.
Nechal jsem se sejmout tím nejtrapnějším způsobem.
Divné na tom bylo, že když se to stalo,
v duchu mi bylo pořád 23 a já si nic nepřipouštěl.
„Jen jsem si vyvrtl kotník, domů dojedu.“ Byl jsem v práci.
„Dojedu domů. Bude to fajn.“
Jedu domů, začíná to bolet. „Asi s tím fakt něco mám.“
Dojedu domů. Teď už skoro nemůžu ani vystoupit.
Kulhám si to přes ulici k domu.
A fakt mě to bolí. Pak vedle mě zastaví auto,
jedou v něm dvě ženy.
Ta, co řídí, stáhne okno a povídá:
„Jste v pořádku?“
A já na to: „Vyvrtl jsem si kotník. Bydlím tady. Půjdu dovnitř
a dám na to led.“ Pak řekla něco, co mě dodnes děsí.
Řekla: „Nevzdávejte to.“
Což… Počkat.
Cože? To snad nemyslí vážně!
Jak jsem se asi musel tvářit?
Řekla si: „Ten vypadá, že se chce zabít. Zastav.“
„Nevzdávejte to.“
„Pustím vám písničku od Petera Gabriela a Kate Bush.“
„Poslechněte si to.“
Možná mi jenom zůstal výraz z dob lockdownu a pandemie.
Takhle už se teď tvářím pořád,
protože mě se v lockdownu vůbec nedařilo.
Zažil jsem hrozný lockdown. Plánoval jsem si skvělý lockdown.
Naplánoval jsem parádní výlet. Pamatujete na lockdown?
Museli jste zůstat doma a vzpomněli jste si
na to, kolikrát jste řekli:
„Kdybych tak dostal měsíc volna, dal bych se do kupy.“
„Srovnal bych si život, stačil by mi měsíc volna.“
Naplánoval jsem si úžasný lockdown.
Nakonec byl příšerný.
Bože, jaký jsem si sepsal seznam.
Všichni jsme ho sepsali. Měli jsme stejný seznam? To teda měli.
Ty knihy, co jste chtěli přečíst, ty dovednosti, co jste se chtěli naučit.
Bože, nemohli jsme se dočkat, až na sobě zapracujeme.
Kdybych se držel seznamu, co jsem si sepsal,
stál by teď před vámi jiný muž.
Byl by o 13 kilo lehčí.
Mluvil by plynně italsky.
Vešli byste sem
a na každém sedadle byste našli
domácí malinovo-mandlový koláček.
Ráno bych na ně ručně umlel mouku.
Jedli byste je z origami talířku.
A až byste je dojedli,
hodili byste talířek na zem a on by se proměnil v žábu. Panebože!
Všechny ty plány!
Nic z toho jsem neudělal.
Snídal jsem Doritos
a dvakrát jsem zhlédl celý Deadwood.
Díval jsem se.
Došel jsem na konec.
Našel jsem znovu první díl.
A dal přehrát.
Nic jiného jsem kurva nedělal.
A já se zcvokl víc než stodola plná chlupů z klauních rozkroků.
To je to,
co jsem za lockdownu udělal.
Poslouchejte, když…
Když říkám
„víc než stodola plná chlupů z klauních rozkroků,“
Nevysmívám se. Nesoudím.
Klauni mají stejné právo na rozmanitý a experimentální
dobrodružný sexuální život.
Chci říct, že zdrojem toho šílenství nejsou chlupy z klauního rozkroku.
Jde o to, že někoho napadne, že by mohl naplnit stodolu… a pak to fakt udělá.
„těmi chlupy…“ Jen jsem to chtěl vyjasnit.
Že zdrojem šílenství je ta stodola.
Ta stodola plná chlupů není zas tak šílená.
Jde o to rozhodnutí zaplnit stodolu…
Poslouchejte…
Kdybyste jen zaplnili stodolu chlupy z rozkroku, bylo by to šílený.
Ale tenhle člověk si řekl, že si to ztíží.
„Budu sbírat jen
chlupy z rozkroků…“
Navíc byste to nepoznali. Klauní chlupy se ničím neliší.
Nejsou jasně oranžové. Nehrají všemi barvami.
Teda, některé asi jo… Poslouchejte.
Existuje…
I spousta obyčejných lidí má v rozkroku oranžové
nebo duhové chlupy.
To se tím nesnažím říct. Snažím se říct,
že nepoznáte,
že… Fajn, tohle jsem chtěl říct.
Počkat. Kurva.
Tak jo.
Když…
když se prostě procházíte
a narazíte na stodolu a otevřete vrata
a na zdi jsou nalepené chlupy,
řeknete si: „Běhá nám tu po vesnici šílenec.“
A kdyby někdo řekl:
„To jsou klauní chlupy.“ A vy byste řekli: „Tak to musíme zavolat národní gardu.“
Tak počkat. Cože?
To by přece nebylo jak dokázat.
Dobře, počkat. Dalo by se to udělat takhle.
Pokaždé, když ustřihnete…
ne…
Chomáč ne,
to je hnus.
Chomáč ne… To ne.
Chomáč je nechutný.
Trs? To taky ne.
Trs zní moc venkovsky.
To je…
Kdyby si Cracker Barrel otevřel sexshop,
určitě by ho pojmenovali Trs chlupů. Tak by se jmenoval.
Šli byste dolů do…
Nejspíš by byl propojený se supermarketem. Vejdete tam,
dáte si dobrou snídani a pak řeknete: „Ještě si skočím do Trsu chlupů.“
„Zatím zaplať a sejdeme se venku.“
Trs chl…
Trs chlupů.
Máme svorky na bradavky a vonné lubrikanty.
Máme
důtky a plácačky a dilda. Božínku!
A věž z análních kolíků, jež nebe se dotýká.
Řekni jim, Petunie, že tě posílá chloupkový úchyl.
Kví. Tak jo.
Hrstka. Hrstka klauních chlupů z rozkroku.
To je pohlavně nespecifické,
pokaždé, když ustřihnete hrstku klauních chlupů,
vyfotíte to na Polaroid.
Máš Polaroid, takže klečíš.
Sbíráš chlupy. Máš takovou tašku.
Musíš je zabrat celé.
Musíš tam mít jejich paruku, to líčení…
Měli by držet noviny z toho dne,
ať máš jasno.
Pak si vezmeš děrovačku, uděláš díru do té fotky,
vezmeš stuhu, provlékneš ji dírou,
na druhý konec stuhy přivážeš trs chlupů,
a šup s tím do stodoly…
Každá hrstka chlupů je zaknihovaná.
Tak a je to. Takhle byste…
Kurva, ne, to nejde.
Víte proč?
Nešlo by to, protože by vám někdo mohl říct:
„Technicky vzato chlupy nezaplňují celou stodolu, protože
ta stuha a fotky zabraly…“
Ne, ten mluvčí musí mít naprostou sebedůvěru
a stejně tak mu musí důvěřovat i posluchač.
Když řekneš… Řeknu vám, o co tu jde, jo?
Začínáme tenhle set.
Vydejme se v příští hodině na cestu.
Začal jsem skvěle. Aspoň myslím.
Myslím, že jsem si získal vaši důvěru, ale víte co? Neměli byste mi bezmezně…
Ne. Ještě ne.
Protože musíte… Poslouchejte. Prostřednictvím komedie
a tvůrčí snahy jsem vám otevřel dveře stodoly.
A za nimi je zeď z chlupů.
Ano, je to působivé, ale máte právo si říct: „Víš ty co?“
„Vsadím se, že je ta zeď tak centimetr tlustá.“
Za ní je překližka a zbytek stodoly je prázdný.
„Převezl mě…“ A máte právo si to myslet. Tohle dělám.
Jako komik vás nabádám…
Chci říct, že chci, abyste se rozeběhli, seč vám síly stačí,
do zdi chlupů z rozkroku
a chci, abyste se prodrali až dozadu,
probojovali se k zadní stěně stodoly,
ať budete celí zavrtaní v chlupech.
Víte, jak to myslím? Úplně vzadu. A až se dotknete zdi,
řeknete si: „Potkal jsem čestného muže.“ To si pomyslíte.
To bych pro nás chtěl.
Ne jen pro sebe, ne jen pro vás. Pro nás.
To chci.
Tohle jsem napsal během lockdownu.
Byl jsem vzhůru asi osm dní v kuse…
Je pět ráno
a ani ten zasraný Polaroid nefunguje!
Sakra práce!
Koupil jsem si trampolínu.
Ne tu obří na dvorek, takovou tu menší na cvičení.
Jo. Malou trampolínu.
Říká se jí odrazovka. Paráda.
Vlezeš na ni. Skáčeš nahoru a dolu, rozproudíš si lymfatický systém,
„To je ono. Vpravo, vlevo. Dopředu, dozadu. Lyžujeme.“
Super cvičení.
Koupil jsem ji hned na začátku pandemie.
Já hodlám zůstat fit. Mám novou odrazovku.
Vyndal jsem ji z krabice a nebylo na ní ani smítko prachu.
Tolik jsem se těšil. A cítil jsem, že se těší i odrazovka.
Říkala si: „Já v tomhle domě něčeho dosáhnu.“
„Sem já patřím. Změním tu věci k lepšímu.“
A já jí říkám: „Přesně tak, odrazovko. Půjdeme domů?“
„Chceš jít do posilovny?“ A ona: „Jo.“
„Mám doma posilovnu. Pokoj s rotopedem, kterému tak říkám.“
Beru ji dovnitř. Tolik se těší!
Položím ji. „Uvidíme se zítra, odrazovko.“ „Jo,“ odpoví mi.
Pak jsme se oba podívali
na ten rotoped.
Přistavený ke zdi.
Ověšený oblečením.
Pokrytý prachem.
A já cítil, jak to odrazovce láme srdce.
Cítil jsem její bolest. Víte, jaké to bylo?
Připadala mi jako policejní nováček čerstvě po akademii.
„Dejte mi nejhorší okrsek ve městě. A já ho změním.“
„Ovládám pokročilé policejní techniky, pomůžu jejich komunitě.“
„Můžu něco změnit.“
Dorazí první den do práce s termoskou zeleného čaje,
s keto obědem, je tak nadšený.
Podívá se do rohu. „Kdo to tamhle sedí?“
Starý polda z oddělení vražd.
Má v sobě osm kulek.
Jedenáct kolostomických sáčků.
Kouří od rána už sedmou Viceroyku.
To je ten rotoped.
Podívá se na nováčka odrazovku.
„Jen počkej, mladej.“
„Myslíš, že jsem neměl sny, když jsem sem přišel?“
„Byl jsem špica!“
„Můžeš si na mě pouštět filmy, seriály, dokumenty, cokoli!“
„Chystal jsem se tenhle barák tlusťochů vycvičit.“
„Ten chlápek, co tě tu vysadil, ten se mi věnoval hned první den.“
„Měl rozkošný cvičební úbor.“
„Rotomilý iPhone. Stáhl si na něj spoustu podcastů.“
„Myslitel jeden!“
„Vyleze na mě, protáhne ta svoje baculatá stehna,
zvedá jedno, pak druhé.“
„Myslel jsem, že to zvládne.“
„Nedostal se přes první reklamu na roznášku jídla.“
„Seskočil ze mě.“
„Šel si číst zprávy na záchod.“
„A už se nevrátil.“
„Zítra tu bude. Zase bude mít ten svůj cvičební úbor.“
„Nejspíš si v iPhonu vytvoří seznam skladeb.“
„Jo.“
„Je z generace X a je mu přes padesát. Určitě vybere New Wave pop z osmdesátek.“
„Takhle chce zhubnout. Díky nostalgii.“
„Vyskočí na tebe,
a začne skákat jako gibbon plný lentilek.“
„Jakou písničku si poslechne první? To vím už teď.“
„Bude to „Our Lips Are Sealed“ od Go-Go.“
„To bude první písnička.“
„A ty budeš nadšená, že vydrží celou hodinu.“
„Nedostane se ani k mezihře.“
„Jakmile Jane Weaverová zazpívá „Hush my darling“,
seskočí a půjde si číst zprávy na záchod.“
„A už se nikdy nevrátí.“
„Zbav se veškeré vnitřní radosti a nic tě už nikdy nezraní.“
Právě jsem vám představil nejsmutnější film od Pixaru
v historii…
Kdyby natočili film s bratry Safdiovými,
dopadlo by to takhle.
Harvey Keitel by hrál ten rotoped.
Timothée Chalamet hraje odrazovku.
A Frances McDormandová bude ten napůl vyfouknutý cvičební míč.
Během lockdownu jsem se fakt zbláznil.
Na totální psychické dno jsem se během lockdownu dostal
ve stejný den jako moje žena a dcera. Všichni jsme klesli na dno
ve stejnou chvíli. Byl to všední den.
Všichni jsme byli v domě, drželi se uvnitř.
Dělali, co bylo třeba.
Zastavovali šíření.
Moje dcera byla v kuchyni a z ničeho nic povídá:
„Hele, na zahradě stojí divnej týpek.“
Co to kurva je? Vyběhnu ven a povídám: „Co?“
Rozhlížím se. „Nikoho nevidím. Tys někoho viděla?“
A ona: „Jo, nějakej divnej týpek prošel přes zahradu
a odešel tam dozadu. Někde tam je.“
A já na to: „Sakra.“
Na celém pozemku máme kamery.
V telefonu mám na to aplikaci. Můžu se podívat, co ta kamera vidí.
Čekám na to. Půjdu si to tam s ním vyříkat.
Jen chci vědět, co mě tam čeká.
Nevím, kdo tam vzadu je.
Může to být zatoulaný hipík, co si chce házet hakysák.
„Budu si s tebou házet hakysák.“
Může to být nahatý maniak s kyblíkem kuřat na péru a mečem v ruce.
Nevím, kdo tam vzadu je. Chci být připravený.
Ale kamery se nenačítají a já čekám. Zatraceně.
A pak se kolem nás
prosmýkne má žena,
neřekne ani slovo
a vydá se přes trávník.
Má na sobě bílé šaty, co ve větru vlají, a jde naboso.
A v ruce má růžovou hliníkovou baseballovou pálku.
Vyzařuje z ní energie Mansona v sukni.
Sledujte tu sexy hipísačku, chci, aby se se mnou vyspala a pak mě zabila.
Jupí.
Takže…
Ona…
Chvíli mi trvá, než si uvědomím, co dělá, pak za ní vyběhnu
v žabkách a v kapsáčích, ale ona už je za rohem
a už na toho chlapa doráží.
Než zahnu za roh, slyším jak na něj křičí:
„Co jsi sakra zač? Vypadni kurva z mojí zahrady!“
„Rozbiju ti hubu.“
Takže…
Já…
Zatočil jsem za roh.
Ona tam zaujímá postoj.
Jako Uma v Kill Billovi,
připravená vyrazit.
Ten, na kterého křičí,
je trochu otrhaný, ale není to šílenec ani bezdomovec,
v ruce drží mobil,
vypadá jen trochu mimo. A ona na něj ječí:
„Co tady kurva děláš?“
Tady tu historku přeruším
a řeknu vám, co se doopravdy dělo.
Měli jsme něco s klimatizací. Já…
Zavolal jsem našemu opraváři
a povídám: „Můžete k nám poslat někoho, kdo by nám spravil klimatizaci?
Aniž by nám to řekl,
dal tomu chlapovi naši adresu a kód k bráně a poslal ho k domu.
Takže ano, velké nedorozumění.
Moje žena na něj ječí a je z ní hotová
plamenná valkýra,
křičí na něj z plna hrdla: „Co jsi kurva zač?“
No, k jeho smůle…
Víte, když na vás udeří valkýra s planoucíma očima
s kusem kovu v barvě vagíny v ruce
a vyhrožuje, že vás zabije,
musíte odpovídat stručně a jasně.
Tenhle chlap,
tenhle chlap koktal: „Co je vlastně kdo doopravdy zač? Víte…“
„Každý den je… kolo na obloze…“
A kruci.
Už drží pálku oběma rukama. Chystá se ho tím sejmout.
Pak se na mě podívá on a je jasné,
že dostal strach.
Snaží se říct: „Jmenuju se Michael.“
„Váš chlapík Steve mě sem poslal spravit…“
A moje žena na to: „Panebože. To nám neřekl. Moc se omlouvám.“
„Bože, hned mu zavolám.“
„To jsme opravdu vykročili špatnou nohou. Co kdybyste šel…“
Ten chlap byl víc než rád, že může jít.
Určitě si po cestě domů říkal: „Ten chudák. Bože můj.“
„Sex je určitě super, ale…“
Vyslechnete si to a řeknete: „To od tebe není moc mužné.“
„Nechal jsi ženu… Bůhví, co se mohlo stát.“
Já tvrdím opak.
Říkám, že naše načasování a umístění
nám zásadně pomohlo při odražení možného vloupání.
Vzpomínáte, že ho nevyděsilo, když na něj křičela?
Jen opakoval: „Já…“
A víte proč? Nedokázal zpracovat to, co vidí.
Nádherná valkýra, kov v barvě vagíny, nepříčetný křik. Bylo toho kurva moc.
Neuměl to zpracovat.
A opakuju, že energie, která z ní vyzařuje,
je sexuchtivá vraždící dračice z vesmíru.
To nemůže zpracovat.
Víte, co zvládl zpracovat?
Mě.
Stál jsem pár metrů za ní a vyzařoval jsem energii:
„Když se takhle rozohní, nic nezmůžu.“
„Chtěl jsem, aby si s tím zašla k doktorovi přes nervy, víš?“
„Řekla mi na to, že podpálí dům.“
„Zabila už tolik řidičů Amazonu.“
„Další hroby v poušti už kopat nechci. Prosím, utečte.“
Dělám pár póz, abychom měli co dát na úvodní fotku na Netflixu…
Co kdybych… Co kdybyste…
Co kdybych použil… Udělám tohle. Sledujte.
Koukejte. To…
To v tom speciálu není, ale když budete koukat na Netflix
a v kategorii „dále uvidíte“ bude tohle, řeknete si: „Koukneme
na pár minut, co to sakra je?“
Jsem očkovaný a mám booster.
Ano, je to tak. Díky. Nemělo by to…
Děkuju. Ale…
To… Podívejte.
Díky. Je smutné, že taková věc si vyslouží potlesk.
Že?
Tleskáte mi za to, že mám zcela základní péči o své zdraví?
Je to jako kdybych řekl: „Lidi, utírám si zadek. Díky…“ Ne.
Lidi.
Ne.
Nejsem žádný hrdina.
Těmi jsou dřevorubci, co kácí stromy…
To jsou hrdinové.
Předpokládám, že tu máme dřevorubce. Tak jo.
Nebo hodně nadšeného utírače.
Nechal jsem se očkovat hned, jak to šlo.
Okamžitě. Nepředbíhal jsem. Nevyužíval jsem svá privilegia, ale…
jednal jsem na základě důvěrných informací
a teď se za to stydím. Udělal jsem to takhle.
Hned jak spustili očkování…
mám kamaráda z Riverside.
Volá mi a povídá: „Nevím, jestli ti to smím říct, ale…
ale to, kde bydlím, je trumpovský stát. Nikdo tu vakcínu nechce.“
„Nedaleko odsud je lékárna, sedí tam u stolu žena.“
„Každého, kdo vchází, se ptá… a nikdo to nechce.“
„Vzadu toho vyhazují plné krabice.“
„Když sem dojedeš, dostaneš dávku.“
„Ani se nemusíš objednávat.“ Tak jsem tam dojel.
Jdu tam. U stolu sedí žena.
Povídám: „Promiňte. Rád bych dostal vakcínu.“
A ona na to: „Vážně?“
Neměla… Už dočetla všechny Tolkienovy romány.“
Řekla: „Jo. Připravím vám to. Stoupněte si sem.“
Při čekání jsem si všiml, že měl můj přítel pravdu.
Ptala se každého, kdo vešel: „Chcete vakcínu?“ „Ne, díky.“
A jeden chlap odpověděl…
„To určitě! Díky, nechci.“
„Pěkný pokus, státe. Radši budu…“
„Radši budu ještě chvíli bez čipu.“
„Vydrž. Jo. Jsem zase v lékárně.“
„Chtěli mi píchnout čip… Počkej, ztrácím tě.“
„Už tě mám. Jo. Unikám úřadům.“
„Jasně. Zavolám ti potom.“
Dostal jsem dávku. Pak druhou. A pak dva boostery. Jsem v pohodě.
V roce 1955…
Očkování proti obrně se spustilo v roce 1955.
Chyběli nám dva roky
do satelitů.
Ještě nebyly satelity!
Amerika tehdy byla ještě víc zaostalá, rasistická,
homofobní a sexistická.
A tihle rasističtí idioti bez satelitů
si stoupli do front, aby dostali tu zasranou vakcínu.
Co to kurva je?
Dejte mi vakcínu. Tyhle kašny z vozíku neuhlídám.
Ze železné plíce ty buzíky nezmlátím! Dejte mi vědu!
Jsem snad barbar?
Teď
máme rok 2022,
což vlastně nezní jako skutečný rok. Že ne?
Nezní vám to vymyšleně?
Jako byste se dívali na béčkový sci-fi film: „V roce 2022…“
„Jen jste splácali čísla, bože můj!“ Kdo tohle napsal?
Píše se rok 2022.
Na Marsu máme roboty.
Posílají nám TikTok videa.
A půlka země říká: „V té jehle je čarodějnický jed.“
„To si pište. Do mě žádný jedy cpát nebudete.“
„S tou začarovanou jehlou na mě nechoď.“
„Určitě se kouknu na video,
které robot z Marsu poslal do mozku, co nosím v kapse.“
„Ale s tou vědou na mě nechoďte.“
Kdyby se tak chovali už v roce 1955,
musela by vláda natočit takové ty spoty,
ve kterých vylézá kreslená injekce.
„Koho tu mám vyhulit, abych mohla vyléčit obrnu?“ Taková malá…
Ano.
Přesně tak, jehličko. Řekni všem o svých výhodách.
„Moje výhody? Fungujou ti nohy. Stačí ti taková výhoda?“
„Vy středověcí sráči.“
Svět je dnes jiný.
Je to jiný svět. Že jo?
Výletní lodě? Ty už nikdy neuvidíte. S těmi se můžete rozloučit.
Naše vnoučata nebudou vědět, co je to bufet.
Covid všechno změnil, kurva.
Tak za prvé, všechny výletní lodě jsou až do roku 2026 vyprodané.
Lidi se nemůžou dočkat, než se nalodí na morové bárky
a vyplují na oceán.
Ať umřu poblíž tobogánu!
Nejen, že se vrátí bufety,
vrátí se s divnou představou, že to natřou liberálům.
Každý z nich bude mít slogan.
„Přijďte do Bistra kapitána Covida pro alfa samce!“
„Jsi levicový ufňukánek,
co potřebuje ochranný kryt na škeblovou polívku,
nebo jsi schopný ojet svou ženu? Přijď k nám
do Bistra kapitána Covida…“
„Když dokážeš, že nejsi očkovaný,
dostaneš zdarma talíř vlažných mušlí.“
„Přesně tak.“
Cestou sem jsem poslouchal hudbu ze sedmdesátek na kanále sedm.
Jo, na satelitním rádiu XM Sirius.
Máte rádi hudbu ze 70. let? Stisknete sedmičku.
Jakoukoli hudbu ze 70. let chcete. Sedmdesátky na sedmičce.
Máte rádi hudbu z 80. let? Stisknete osmičku.
Osmdesátky na osmičce.
Máte rádi hudbu z 90. let? Proč nekliknete na devítku?
Máš rád hudbu ze čtyřicátých let?
Ne, nestisknete čtyřku.
Dřív byla čtyřicátá léta na čtyřce.
Teď jsou na kanále 71.
Křižovatka čtyřicátých let.
Máte rádi hudbu z 50. let? To je kanál 72.
Zlatá padesátá.
Máte rádi hudbu ze 60. let?
Sedmdesát tři, zlatá šedesátá.
Proč se tyto tři kanály přesunuly
na vnější okraj
vesmíru rádia XM Sirius?
Řeknu vám proč.
Jejich posluchači umírají.
Čtyřicátá, padesátá, šedesátá.
Tihle posluchači chcípají jak…
Na kanále s hudbou ze 40. let zbývá pět posluchačů.
Tři veteráni z druhé světové a pár nekonformních hipsterů.
To je všechno.
Víc jich nezbylo.
„Víte, kdo hraje punk rok? Artie Shaw.“ Jděte do hajzlu.
Můžeme se tomu smát, ale v průběhu našich životů
odejdou na okraj sedmdesátky, osmdesátky i devadesátky.
Podle toho, kam ty stanice přesouvají,
se dá sledovat, jak generace vymírají.
Sedmdesátky, osmdesátky a devadesátky.
Doufám, že až se to stane,
zamyslí se trochu nad tím, jaká dají těm epochám jména,
stejně jako to udělali u čtyřicátých let.
Křižovatka čtyřicátých, člověk si vybaví nádraží.
Hned mám v mysli obraz. Pak to prostě vzdali.
Zlatá padesátá, zlatá šedesátá… Co?
Nemohlo se to jmenovat „Sukně a milkshaky“?
Nemohly to být „Esenciální oleje a korále“?
Pojmenujte kanál 70. let tak, aby to tu dekádu vystihlo.
Co třeba „Rádio Tvá matka a já se rozvádíme.“
Co myslíte? To zní dobře.
Jasně.
Jo.
Písničky z doby Všude jsou z nějakého důvodu obří svíčky.
Osmdesátky by mohly být „Písně z plastových desek“.
A kanál 90. let by mohl být…
Já nevím…
To byla píseň „Four-Leaf Clover“ od Abry Moore na rádiu…
Zdravím. Bydlíte tady v Denveru, madam?
- Bydlím v Colorado Springs. - Bydlíte v Colorado Springs?
Paráda. Díky, že jste přijela.
Dobře. Co děláte… Jsem rád, že to vím. Že to nebyl problém.
Díky Bohu. Nebyl to problém, chlapi. Jsme v pohodě.
Pracujete v Colorado Springs?
- Co děláte? - Jsem doktorka.
Jste doktorka. Panebože, chytrolínka. Tak jo.
V jakém oboru medicíny pracujete?
Jsem dětská neuroložka.
Dětská neuroložka.
Panebože!
Vy jste…
Vy sloužíte komunitě. Pomáháte dětem.
Máte pozitivní práci, ke které máte pozitivní vztah.
To zabíjí veškerou komedii. Musím se vás hned zbavit.
Nic tu není.
Potřebuju mluvit s někým, kdo vaří perník nebo se rozvádí.
Tohle je…
„Pomáhám dětem žít.“
Tak jo.
Kurva.
Je tohle… Jste tu s ní? Jste spolu? Je to manžílek?
- Je to manžílek. - Aha. Co děláte vy?
- Jsem právník. - Vy jste právník?
Konečně.
Troška zla.
Jestli děláte nějaké sluníčkové právo pro místní komunitu,
tak se kurva… V jakém oboru práva děláte?
Stíhám mladistvé sexuální zločince.
Stíháte mladistvé sexuální delikventy.
Dobrá…
Když říkáte mladistvé sexuální zločince,
myslíte lidi, co páchají sexuální zločiny na mladistvých
nebo mladistvé sexuální zločince?
Mladistvé sexuální zločince.
Mladistvé, co jsou sexuální zločinci. Člověk musí dát pozor, jak to řekne.
A když říkáš… A co se pak stane…
Co to sakra je? Musím…
Bylo fajn si sednout kvůli jednomu smíchu.
Nebudu to dělat do konce show. Takže co děláte vy?
Co to sakra dělám?
Takže vy stíháte mladistvé sexuální delikventy.
Dobře.
A vy jste neurologický pediatr.
Takže dítěti, kterému nefunguje správně mozek, dokážete pomoct.
A těch, kterým nepomůžete, se zbavujete vy.
Takhle to…
Tak tady to je.
Máme tu novou marvelovskou dvojku.
Takže…
To bylo roztomilé a temné zároveň.
To je vzácnost.
Je to tako goth holka, co drží koťátko. Dobře.
A co vy? Žijete v Denveru? Vážně? A co v Denveru děláte?
Pracuju v baru a jsem student.
Pracujete v baru a jste student.
To je film s Tomem Hanksem z osmdesátek.
Takže…
co studujete?
Kyberbezpečnost.
Během dne hlídá internet.
A v noci nalévá panáky sekretářkám, co?
Takže vy jste barman a po studiu chcete pracovat
jako kyberbezpečák? Jasně.
- Jo. - A bar jen platí účty.
Platí, abyste se učil.
Co je to nejděsivější, co jste se zatím naučil
v oblasti kyberbezpečnosti? Jak blízko jsme k velkému kyberútoku,
kdy přestanou fungovat bankomaty
a zveřejní se veškerá naše vyhledávání porna? Kdy se tohle stane?
- Vlastně nic není soukromé. - Nic není soukromé.
To už teď všichni víme. To není…
Ty jo, měl jste někdy… Když jste byl malý,
nešikanoval vás nějaký panchart, co byl fakt hajzl,
a teď když se učíte všechny ty kyberschopnosti,
mohl byste se mu nabourat do života
a prostě ho rozebrat, kdybyste chtěl?
Už vás to někdy lákalo?
- Docela často. - Aha!
Vyhledával jste si jména lidí, co vás šikanovali a tak?
Rozhodl jsem se to nedělat.
Rozhodl jste se to nedělat.
To byla velmi právnická odpověď. To teda. Slyšel jste to?
Panejo.
Tohle je manželka nebo přítelkyně?
- Ano. - Co z toho?
- Přítelkyně. - Přítelkyně!
A čím se živíte vy?
- Pracuju ve školství. - Pracujete ve školství.
A co… Díky.
Páni.
Co přesně ve školství děláte?
Pomáhám středoškolákům získat bezplatná stipendia na vysokou.
Pomáháte středoškolákům získat bezplatná stipendia na vysokou.
To je super.
Pomáhá vám ten vytetovaný rukáv prolomit ledy? Říkají: „To je frajerka“?
„Ta je v klidu.“
- To musí pomáhat. - To jo.
Chodíte mezi ně s odhaleným tetováním?
- Nebo musíte nosit dlouhý rukáv? - Hned ho ukážu.
Hned ho ukážete, sednete si tam…
Tak já vám seženu kurva super stipendium,
zatímco se tu díváte na naučný film. Tady máte.
Taky máte tetování. Jak dlouho jste spolu?
- Tři roky. - Čtyři. Tři, čtyři roky.
Tři nebo čtyři roky.
Kybernetická bezpečnost…
No tak, lidi.
Bydlíte spolu?
Pěkně!
Chystáte se… Vypadá úžasně…
A on ti sežene kreditku zdarma a tak podobně.
No tak.
To je přímo nebeský svazek. Udělejte to.
Nemohl by díky kyberbezpečnosti dávat dětem bezplatná stipendia?
Změnit jim známky, dostat je na Harvard.
To je další hrdinská dvojka. Dobře.
Máme tu v první řadě dva superhrdinské týmy.
Dobrý den, pane.
Šortky v první řadě. Vy máte ale koule.
To je ono. Máte víc sebevědomí, než kdy budu mít já.
Bydlíte v Denveru?
- Ano. - A co v Denveru děláte?
Vlastně pracuju v Boulderu.
Pracujete v Boulderu, žijete v Denveru, pracujete v Boulderu.
Co děláte v Boulderu?
Pracuju v obchodě.
Pracujete v obchodě.
S takovými vousy? To jim nevadí?
Nebudu se ptát, v kterém obchodě.
- To je divný. - Na to přijdete.
Asi jo. Počkat. Co přesně v tom obchodě děláte?
Jsem manažer.
Jste manažer obchodu.
Vedete celý obchod nebo jen nějaké oddělení?
Jo.
Jo, vedu část.
Vedete část.
Tu část, kde je alkohol? Jakou část…
Zníte překvapeně, když se slyšíte říkat, že pracujete v obchodě.
Já pracuju v obchodě!
S kým tu jste? To je kamarád?
To je váš kamarád. Kde pracujete vy?
- Pracuju z domova. - Pracujete z domova.
- V prodeji. - V prodeji.
- Prodávám žárovky. - Prodáváte žárovky.
To se mě ptáte? Zníte takhle: „Prodávám žár…“
Odpovídáte na moje otázky, jako bych byl polda z oddělení vražd.
Říkáte „Prodávám žárovky.“ Jako by to nebylo…
Prodáváte žárovky z domova.
Jsem prodavač osvětlení.
Jste prodavač osvětlení. Takže jste doma,
voláte lidem nebo se spojujete po internetu?
- Po internetu. - Po internetu.
- A snažíte se jim prodat žárovky. - Přesně.
Jednotlivcům nebo společnostem?
- Obojí. - Obojí. TO je fakt divný.
Nevím, jak…
To se připojíte přes Zoom a řeknete: „Hele, jen rychle,
zhasněte všechna světla.“
„Je to dost na hovno, co? Já pro vás mám řešení.“
Nejste daleko.
To je fakt kurva zajímavé.
Tak jo. Vy dva jste úžasní, ale nejste superhrdinský tým. Nezlobte se.
To bylo… Netuším, co jste sakra zač.
Jeden pracuje v Trader… ale vlastně netuší, co tam dělá.
Další volá přes Zoom lidem a prodává jim žárovky.
Myslím, že máte ujeté OnlyFans, jen se to teď snažíte zamaskovat.
Ve skutečnosti žárovky neprodáváte.
- Je to svět DC. - Svět DC. To je dost…
Nerdovské věci tu obstarávám já, kamaráde.
Opovaž se!
To byla zábavná první řada. Zatleskejte jim.
Díky, lidi. Páni.
Líbí se mi, jak se to vyvíjelo.
Doktor, právník, kyberbezpečák, školství,
tak trochu obchod, asi žárovky, možná.
Parádní tempo.
Víte, co nestárne dobře? Uvědomělost.
Opravdu.
Považuju se za uvědomělého.
Ale víte co? Jednoho dne nebudu
a vy také ne.
Buďte uvědomělí. Mějte otevřenou mysl. Jen se moc nepoplácávejte.
Protože vás to kousne do zadku.
Každý, koho teď ruší proto, že není uvědomělý, kdysi uvědomělý byl.
Jen ten pokrok nestíhali.
Pokrok vás vždycky zatraceně převálcuje.
Jsem pro trans, pro svatby homosexuálů, pro jejich práva, pro potrat…
Ne.
To není… Chcí říct,
že se mi to jednou vymstí.
Bude mi 70, budu dělat stand-up a ujede mi něco,
s čím nezvládnu držet krok. Řeknu třeba:
„Myslím, že by lidi neměli šukat svoje klony.“
„Fuj!“ Bude nějaký divný…
To teda ne. Já podporuju trans.
„Polib si, hejtre klonů!“
Ne, já jsem fakt pokrokový!
#Konecnenávistiklonů, pak budu…
Pak to ještě zhorším.
Když jsem byl mladý, nevyhonil ses do zkumavky
a pak nešukal to, co vznikne. Jestli jsem proto špatný člověk, tak pardon.
Fuj!
Mimochodem, takhle poznáte, že jste utlačovaná menšina
nebo nějaká okrajová skupina,
a víte, že se vám povedlo prosadit,
když se vás bílí heteráci začnou ptát, jestli jsou vtipy v pohodě.
Takhle to poznáte… Trans komunitě se vážně povedlo prosadit,
protože se jich najednou bílí heteráci ptají: „Je to v pohodě?“
„Funguje ten vtip? Je v pořádku?“
Víte.
Každopádně to znamená, že v budoucnosti
budou bílí heteráci v menšině,
a pak se jich budou ptát: „Hele, píšu vtip
o bílém heterákovi a půjde a bowling. Je to v pořádku?“
„Vy přece chodíte na bowling, ne? Neuráží tě to?“
„Poslouchá Limp Bizkit, ale ironicky, ano?“
„Je to ironie. Dělám to ironicky.“
Zatraceně, těch posledních šest let. Do prdele.
V roce 2016 a následujících letech zavládla taková panika.
„Co se to sakra děje? Proboha, spěje Amerika k záhubě?“
Ale víte co?
Nespěje. Teď je to zlé,
ale všechno, co se děje, se má dít právě teď.
Víte, co se stalo v roce 2016?
Byl to poslední záchvat vzteku boomerů.
Tak to bylo.
Poslední záchvat
vzteku boomerů.
Pokaždé, když generace zestárne,
začne panikařit, protože smrt je děsivá a nechutná,
a než odejdou, dosadí do Bílého domu nějakého blbce.
Už se to stalo dřív. Nejskvělejší generace…
Nejskvělejší generace, panebože, bojovala s nacisty,
zachránila svět před tyranem, vrátila se, postavila předměstí,
vychovala generaci boomerů a pak začali stárnout.
Zešedly jim vlasy, přestalo jim fungovat péro,
měli hemoroidy a hysterektomie.
Zpanikařili. To bylo na konci 70. let.
Vzniká punk, oni neví, co to sakra je. „Seru na to.“
„Dosadíme do Bílého domu westernového herce. Jo, naserte si.“
„Byl jsem u toho, k sakru!“
Pak vyrostli boomeři. Pomyslete na boomery.
Stáli na prahu sexu, rock'n'rollu a rebelství.
Patřilo jim mládí a pak kurva zestárli.
Zešedivěly jim vlasy a péro jim přestalo fungovat,
pak hemeroidy a hysterektomie,
Už si z nich generace X a Z na Twitteru a TikToku dělají legraci.
Všechen ten hip-hop, kterému nerozumí.
Říkají si: „Panebože, já brzo umřu. Co se to kurva děje?“
„Dosadíme do Bílého domu rasistického moderátora. Jo, naserte si!“
„Byl jsem u toho!“
Jsem z generace X.
No,
naše záchvaty vzteku budou víc než ošklivé.
Až začneme stárnout, přestanou nám fungovat péra, vlasy nám…
Bůhví, koho dosadíme do Bílého domu.
Bude to Eddie Vedder nebo Janeane Garofalo, jeden z nich.
Já nevím.
Podívejte.
Tyhle dva mám rád.
Janine by byla hrozná prezidentka.
Znám ji od devadesátek. Mám ji rád. Sama by vám to řekla.
Janine, měla bys být prezidentka. „Nic takového neudělám.“
Panebože, tak počkat. Díky tomu vyhraje.
Vezměte si, jak generace X přemýšlí. Přesně takový přístup chceme.
Perfektní.
„Já to myslím vážně. Fakt do toho nejdu.“ No jo, my víme.
Vykašle se na debatu. Nebude mít kampaň.
Nepřijde na vlastní inauguraci.
Jo, to bude super.
Mám ji ještě radši. CNN bude mít v rohu obrazovky takový odpočet.
„312. den prezidentčiny nepřítomnosti.“
Narazím na ni v nějaké kavárně. „Já vám říkala, že nechci kandidovat.“
A pak umřeme
a neuvidíme, koho si do Bílého domu dosadí generace Z.
Prezident Logan Paul.
Já ne… Podívejte, já fakt nevím.
Prezident Joe Rogan.
Ten by to to… Lidi, poslouchejte.
Joea znám od 90. let.
Je to milý kluk.
Trochu se utrhl ze řetězu. Víte proč?
Protože mu někdo dal sto milionů dolarů.
To by rozhodilo kohok… Zvládá to dobře, já bych na tom byl hůř.
Kdybych měl podcast o pletení
a někdo by mi dal sto milionů, klidně bych v podcast šukal vlnu!
A Joe by si říkal: „Patton se kurva zbláznil.“
„Panebože.“
Stárnutí není špatné, když ho neberete osobně.
To je klíč úspěchu, víte.
Chovejte se… Představte si, že jste Jeff Goldblum ve filmu Moucha
a sledujete všechny ty divné… „Panejo.“
Sežeňte si kožený zápisník. Dělejte si poznámky, klidně pozdě v noci…
Moje prdy smrdí jako staré knihy.
Já ale nejím staré knihy. To chce…
To vyžaduje další vyšetření.
Den 17. Přestat čůrat trvá déle než čůrat.
Jde si pro nás pro všechny.
Na závěr vám povím historku o mém… dalším nervovém zhroucení,
které jsem měl. Všechno se rozpadá, nohy, všechno. Ale víte co?
Žijeme v 21. století. Nevadí to. Na to vždy pamatujte.
Loni v listopadu jsem musel
na menší operaci.
Povím vám to. Budu mluvit trochu vytříbenější angličtinou,
aby to nebylo tak děsivé. Protože to je děsivé.
Musel jsem na menší operaci, na které…
Řeknu to takhle.
Takovou, kterou muži v mém věku, co hodně sedí, musí podstoupit.
Víte, kam tím mířím?
Mám strach. Pořád je covid. Bože, co když chytím infekci?
Ale zapomněl jsem, že žiju v 21. století.
Všechny výhody hrajou v můj prospěch.
V den operace jsem si přivolal vůz pomocí telefonu.
Auto přijelo. Řidič měl roušku. Já měl roušku.
Auto bylo čisté a odvezlo mě do nemocnice.
Přijal mě doktor, ukázal mi všechny ty protokoly o čistotě.
Řekl: „Tu operaci jsme vylepšili.“
„Trvá jen hodinu. Za hodinku budete venku.“
„Půjdete domů ještě dnes.“
Uspal mě. Vzbudím se o hodinu později. Cítím se dobře.
„Jste v pořádku.“
„Tady máte nejmodernější léky na bolest, abyste se lépe uzdravil.“
„Neucítíte vůbec nic.“
„Teď vezměte telefon a přivolejte si další vůz.“
„Žijete ve 21. století.“
A to auto mě dovezlo domů.
A když jsem přijel domů, měl jsem tam zařízení, na nějž jsem ze vzduchu přivolal
filmy, knihy, seriály, hudbu, abych se při zotavování nenudil.
21. století.
Než jsem odešel z nemocnice,
řekl mi doktor:
„Jste zvyklý jednu tělesnou funkci
dělat každý den
a v následujících pár dnech
to nepůjde.“
„A po třech nebo čtyřech dnech
to z ničeho nic
najednou uděláš.“
„Ale až to uděláš poprvé,
odrovná tě to.“
„Není to žádná ostuda.“
„Stane se to, tím se zotavuješ.“
„Běžte se v klidu léčit.“
Jdu domů.
První den se dívám na filmy a čtu knihy na iPadu.
Pak jdu spát.
Nic se nestane.
Další den se dívám na filmy, čtu si knihy na iPadu, pak jdu spát.
Nic se nestane.
Třetí den…
filmy, knihy na iPadu,
spánek.
Ve 3:30 ráno
se to stane.
Ale když to začne, probudím se a cítím, že to přijde.
Mám půlvteřinový náskok.
Bože, nebude to katastrofa. Vyskočím z postele.
Všechno je v pořádku. Zvládnu přejít ložnici.
Dojdu do koupelny. Jsem tři metry od záchodu.
Já to zvládnu.
Bum! Ne.
Podařilo se mi sundat spodní prádlo a tepláky.
Díky čemuž to bylo desetkrát horší.
Protože tím pádem
naše sněhově bílé obložená koupelna
byla
vyzdobená na podzim. Co vy na to?
Jo.
Šťastný Den díkůvzdání.
Takže…
tam stojím
a říkám si: „Mám dvě možnosti. Můžu se buď omýt nebo riskovat,
že sem vejde moje žena a uvidí tu spoušť, což si nezaslouží.
Zvolím druhou možnost.
Nejdřív všechno uklidím. Vezmu několik ručníků.
Všechno uklidím na jednu nechutnou hromadu.
Musím se celý svléknout
včetně košile. Zničil jsem si i košili.
Fyzika.
Takže…
beru celou tu hromadu
dolů do… Jsem nahý.
Sejdu do kuchyně s tím děsivým chuchvalcem,
vytáhnu pytel z koše a vhodím chuchvalec.
A teď musím ve čtyři ráno
dojít na konec příjezdové cesty.
Kde jsou popelnice.
Otevřít to. Vyhodit.
Pak jsem tam jen stál.
Nahý.
Ve čtyři ráno.
a…
vzhlédl jsem k Měsíci…
Před pár hodinami
jsem byl ve 21. století,
měl jsem přístup k moderním technologiím, lékům a dopravě,
A teď
tu jen o pár hodin později
stojím odhalen
stejně nahý jako lidoop, kterým jsem vždy byl.
Ta nahá
hovnama pokrytá opice
je někde uvnitř každého z nás.
A vlastně jsem v tu chvíli zažil divný klid
protože to bylo tak příšerné
a já si řekl: „Vlastně jsem od 21. století
tak daleko, jak je vůbec možné.
Vlastně jsem blíž svým neandrtálským předkům…
Na tom je něco zvláštně očistného
a asi deset minut jsem se tak cítil.
Tehdy jsem si vzpomněl, že mají všichni sousedi kamery u vchodů.
Takže všichni toho roku dostali vánoční přání.
Moc vám děkuju. Díky, Denvere!
Díky!
Díky, lidi. Děkuju!
Děkuju vám všem.
Děkuju!
Překlad titulků: Tereza Rotterová