Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE NETFLIX
‎Salutare!
‎Denver!
‎Doamne!
‎Salut. Mulțumesc.
‎Mulțumesc.
‎Doamne!
‎Da!
‎Vă mulțumesc că ați venit astă-seară.
‎Mi-am rupt piciorul.
‎Da.
‎Așa mi-am început anul. ‎Mi-am rupt piciorul.
‎Mi-a luat două… ‎S-a întâmplat în două părți.
‎A doua parte a fost ‎că am alunecat pe o bordură
‎și am aterizat greșit. ‎Asta era partea a doua.
‎Prima și cea mai importantă parte a fost ‎că am împlinit 53 de ani.
‎Asta e partea esențială.
‎Te întorci… După ce depășești 50 de ani,
‎totul e fatal.
‎Când aveam 20 de ani, mă accidentam nasol
‎și dădeam cu niște alifie.
‎Era în regulă.
‎Acum, dacă pică un con de pin lângă mine, ‎îmi explodează coloana. Nu știu ce…
‎Așa.
‎Mi-am rupt piciorul, iar a doua zi…
‎O să dau un nume. Bine.
‎A doua zi, Glenn Howerton, prietenul meu,
‎care are aproape 50 de ani, ‎dar în numărul ăsta are peste…
‎Băieți, trebuia să… ‎Zău, cui îi pasă de logică?
‎Și-a rupt clavicula.
‎Așa că l-am sunat, i-am arătat ‎puțină solidaritate, sprijin:
‎„Omule, mi-am rupt piciorul.” ‎„Ce s-a întâmplat?” Mă gândeam:
‎„Probabil s-a întins greșit ‎după o pungă de chipsuri
‎și i s-a rupt clavicula, sau așa ceva.”
‎Zice: „Făceam snowboarding ‎și am aterizat greșit după un salt.”
‎În regulă.
‎Du-te naibii!
‎Hai să nu ne dăm în bărci! ‎Când ajungi la o vârstă,
‎nu ai nevoie de… ‎Nici nu cred că s-a întâmplat așa.
‎Cred că mă minte. ‎Cred că cineva a trântit ușa lângă el
‎și i-a căzut clavicula pe bucă.
‎Apoi i-a spus soției:
‎„Du-mă la snowboarding ‎și împinge-mă pe o pantă abruptă, te rog.”
‎„Vreau puțină demnitate, la naiba!
‎O să mai dau un nume.
‎La o lună după ce mi-am rupt piciorul, ‎Tony Hawk
‎și-a rupt
‎femurul în două.
‎Pac!
‎Aterizare verticală greșită.
‎A aterizat greșit în depozitul lui. ‎Și-a rupt femurul.
‎Mi-a trimis o poză cu radiografia.
‎Cică : „Amice, se pare ‎că suntem în aceeași barcă.” Zic:
‎„Nu, la naiba!”
‎Tu
‎ai făcut pe Jackie Chan, să pari mai tare.
‎Șmecher de alt calibru.
‎Eu am alunecat pe bordură, ‎ca o mătușă care a văzut o pasăre.
‎Așa am picat.
‎În cel mai jenant mod posibil.
‎Mi s-a întâmplat ceva ciudat, ‎fiindcă după aia
‎eram ca la 23 de ani, negam, ziceam:
‎„Mi-am sucit glezna. Conduc până acasă.” ‎Eram la serviciu.
‎„Merg acasă. O să fie bine.”
‎În drum spre casă, durea mai tare. ‎Zic: „Poate e ceva serios.”
‎Ajung acasă. ‎Abia reușesc să cobor din mașină.
‎Șchiopătez peste drum, ‎către casa mea.
‎Și mă doare rău. O mașină oprește,
‎în ea sunt două femei,
‎iar cea de la volan dă geamul jos și zice:
‎„Ești bine?”
‎Zic: „Mi-am sucit glezna. ‎Locuiesc aici. Mă duc înăuntru
‎și pun niște gheață.” ‎Apoi, iar asta mă bântuie…
‎A zis: „Nu te da bătut.”
‎Ceea ce… Stați!
‎Poftim? Sfinte Sisoe!
‎Ce față aveam?
‎Ce am… Și-a zis ‎„Oprește, o să se sinucidă”?
‎„Nu te da bătut.”
‎„Stai să-i cânt melodia lui Peter Gabriel ‎cu Kate Bush. E chiar…”
‎„Să ascultăm.”
‎Poate că era doar fața mea ‎de la izolare și de la pandemie.
‎Acum e fața mea permanentă,
‎fiindcă n-am făcut față ‎prea bine măsurilor.
‎M-am izolat prost. ‎Am plănuit o izolare grozavă.
‎Am plănuit o călătorie uimitoare. ‎Mai știți când a venit izolarea?
‎Trebuia să rămâneți acasă ‎și vă aminteați
‎de câte ori spuneați:
‎„Dacă aș putea să-mi iau o lună liberă, ‎aș pune totul în ordine.”
‎„Mi-aș pune viața… ‎Am nevoie doar de o lună liberă.”
‎Am plănuit o izolare super.
‎Și a fost cea mai proastă cu putință.
‎Doamne, lista pe care am făcut-o.
‎Lista pe care am făcut-o cu toții. ‎Am făcut toți aceeași listă? Da.
‎Cărțile grozave pe care voiam să le citim. ‎Abilitățile pe care voiam să le învățăm.
‎Doamne, abia așteptam să ne dezvoltăm.
‎Dacă aș fi respectat lista făcută,
‎în fața voastră acum ar fi fost un alt om.
‎Cu 15 kg mai ușor.
‎Ar vorbi italiana fluent.
‎La intrare
‎ați fi găsit o tartă ‎cu zmeură și migdale făcută de mine,
‎pe fiecare scaun.
‎Aș fi măcinat făina manual, de dimineață.
‎Ați fi mâncat-o dintr-o farfurie origami.
‎Când terminați de mâncat,
‎aruncați farfuria ‎și se făcea broască. Doamne!
‎Ce mai planuri aveam!
‎N-am făcut nimic din toate astea.
‎Am mâncat Doritos la micul dejun
‎și m-am uitat la ‎Deadwood ‎de două ori, până la capăt.
‎L-am văzut.
‎Am terminat.
‎M-am întors la episodul unu.
‎L-am pornit.
‎Atât am făcut.
‎Și am luat-o razna ‎mai ceva ca un hambar de floci de clovn.
‎Asta am făcut
‎în timpul izolării.
‎Și ascultați, când…
‎Când spun
‎„mai ceva ca un hambar de floci de clovn”,
‎nu fac judecăți sexuale. Nu judec.
‎Clovnii au tot dreptul ‎la o viață sexuală
‎variată și experimentală.
‎Spun doar că sursa nebuniei ‎nu sunt flocii clovnilor.
‎Ci gândul la asta și urmarea:
‎„O să umplu hambarul…
‎cu f…” Voiam să fie clar.
‎Că sursa nebuniei e hambarul.
‎Iar hambarul plin cu floci ‎nu e marea nebunie.
‎Faptul de a umple hambarul e…
‎Dacă…
‎Dacă ați umplut un hambar cu floci, ‎ați bifat căsuța cu „Nebunie”.
‎Dar unii zic: „Îmi pun obstacole în cale.”
‎„Am să adun
‎doar flocii…”
‎Și n-ai cum să știi. ‎Flocii de clovn nu sunt foarte diferiți.
‎Nu sunt portocalii. ‎Nu au culorile curcubeului. Uite.
‎Unii sunt, dar sunt… ‎Sunt mulți… Ascultați!
‎Există…
‎Există mulți floci ‎care nu-s ai clovnilor, portocalii
‎și în culorile curcubeului.
‎Nu asta spun. Ce spun e
‎că asta
‎n-are cum… Uitați ce spun.
‎Stați. La naiba!
‎Bine.
‎Dacă…
‎Bun, dacă vă plimbați,
‎dați de un hambar, ‎deschideți cele două uși mari
‎și dați de un perete de floci,
‎ziceți: „Ținutul e colindat de un țicnit.”
‎Cineva zice:
‎„Sunt doar floci de clovn.” ‎Zici: „O! Să chemăm Garda Națională.”
‎Stați puțin. Poftim?
‎Pentru că nu se poate dovedi asta.
‎Bine, stați. Poți face așa de câte ori…
‎De câte ori aduni,
‎nu…
‎Nu un ghemotoc,
‎e scârbos!
‎Nu un ghemotoc de… Nu.
‎„Ghemotoc” e prea scârbos.
‎Smoc? Nu.
‎E prea modest.
‎Asta e cealaltă…
‎Dacă Cracker Barrel ‎deschidea un magazin sado-maso,
‎îi zicea Smoc de Floci. Așa s-ar fi numit.
‎Te duceai la Smo…
‎Probabil era lângă Cracker Barrel. Intrai,
‎luai un mic dejun frumos și ziceai: ‎„Stai! Trebuie să intru la Smoc de Floci.”
‎„Plătește tu, ne vedem în față.”
‎Smoc de Flo…
‎Smoc de Floci.
‎Avem cleme de sfârcuri ‎și lubrifianți parfumați
‎Avem
‎bice, palete și vibratoare. Vai!
‎Și un turn de dopuri de fund ‎care sărută cerul.
‎Zi-le că te-a trimis Petunia, ‎scroafa cu flocii.
‎Guiț! Bine.
‎O mână de floci de clovn. Asta
‎nu ține de gen,
‎de fiecare dată ‎când aduni niște floci de clovn
‎faci o poză.
‎Ai un Polaroid, deci îngenunchezi.
‎Aduni flocii. Ți-ai luat gentuța.
‎Trebuie s-o faci până la capăt. ‎Pui tot clovnul acolo.
‎Trebuie să aibă peruca, machiajul…
‎Pui ziarul din ziua aia,
‎ca să știi.
‎Apoi iei un capsator, capsezi poza,
‎iei o panglică, o treci prin gaură,
‎iar la celălalt capăt legi o mână de floci
‎și-i arunci în hambar…
‎Fiecare mână de floci e documentată.
‎Așa. Și așa faci…
‎La naiba! Nu, nu poți.
‎Știți de ce?
‎Nu merge, fiindcă cineva poate să zică:
‎„Practic, n-ai umplut hambarul cu floci, ‎fiindcă panglica
‎din fotografie ocupă…”
‎Nu, trebuie să existe ‎încredere deplină în vorbitor
‎și încredere oarbă în ascultător.
‎Când spui că… ‎Asta se întâmplă acum, bine?
‎Începem numărul.
‎Facem o călătorie în următoarea oră.
‎Am pornit în forță. Cred.
‎Cred că v-am câștigat încrederea, ‎dar știți ce? Nu trebuie să fie 100%…
‎Cel puțin nu încă.
‎Pentru că ați… Ce am făcut, comic
‎și creativ, a fost ‎să deschid ușile hambarului.
‎Și să dau de un perete de floci.
‎Da, e impresionant, dar aveți dreptate ‎să ziceți: „Știi ce?
‎Pariez că peretele ăla de floci ‎e gros de un centimetru.”
‎Are în spate o foaie mare de placaj, ‎iar restul hambarului e gol.
‎„Am fost tras pe sfoară…” ‎Aveți dreptate să credeți asta. Asta fac.
‎În calitate de comediant, vă invit…
‎Zic că vreau să intrați cât de tare puteți
‎în peretele ăsta de floci,
‎iar apoi să reușiți să ieșiți,
‎să găsiți ieșirea din hambar
‎până când o să fiți înveliți în floci.
‎Știți ce zic? Acolo, în spate. ‎Iar când mâna lovește peretele din spate,
‎o să vă ziceți: „Am întâlnit ‎un om de onoare.” Așa o să ziceți.
‎Asta îmi doresc pentru noi.
‎Nu eu, nu voi, noi. Toți.
‎Asta vreau.
‎Astea sunt bucățile ‎pe care le-am scris în izolare.
‎Stăteam treaz opt zile la rând…
‎La cinci dimineața,
‎nenorocitul de Polaroid nici nu merge!
‎Fir-ar să fie!
‎Am cumpărat o trambulină.
‎Nu una de curte, uriașă. ‎E dintr-alea pentru un pic de mișcare.
‎Da. O micuță trambulină.
‎Se numește „săritoare”. Grozav!
‎Te urci pe ea. Sari în sus și-n jos, ‎pui limfa în mișcare.
‎„Așa! Afară, înăuntru. ‎Înainte, înapoi. Mai scapi pe lângă.”
‎Mișcare super!
‎Am luat-o la începutul pandemiei.
‎O să rămân în formă cu chestia asta. ‎Am o săritoare nouă!
‎Am scos-o din cutie, niciun fir de praf.
‎Eram foarte entuziasmat. ‎Simțeam ce entuziasmată era săritoarea.
‎Făcea: „O să schimb ceva în casa asta.”
‎„E locul meu! ‎O să schimb lucrurile în bine.”
‎Zic: „Așa e, micuță săritoare. ‎Vrei să intri în casă?”
‎„Vrei să mergi la sală? ‎Da, avem sală în casă!”
‎„E o cameră cu bicicletă eliptică. ‎I-am zis «sală».”
‎Am dus-o înăuntru. Ce încântată era!
‎Am lăsat-o jos. „Ne vedem mâine, ‎micuță săritoare.” A zis: „Da.”
‎Amândoi ne-am uitat
‎la bicicleta eliptică.
‎Pusă la perete.
‎Cu haine atârnate de ea.
‎Acoperită de praf.
‎Și am simțit ‎cum i s-a zdrobit inima săritoarei.
‎Îi simțeam durerea. Știți cum a fost?
‎M-am simțit ca un polițist ‎proaspăt ieșit din academie.
‎„Dați-mi cea mai nașpa zonă din oraș. ‎Am s-o întorc pe dos!”
‎„Am tehnici moderne de poliție, ‎vorbesc cu comunitatea.
‎O să produc o schimbare.”
‎Și apare în prima zi ‎cu un termos de ceai verde,
‎un mic prânz keto, foarte încântat.
‎Se uită în colț, zice: ‎„Cine e la biroul ăsta?”
‎Bătrânul polițist de la omucideri.
‎Cu opt găuri de glonț.
‎Unsprezece stome.
‎E la a șaptea țigară a dimineții.
‎E bicicleta eliptică.
‎Se uită la micuța săritoare începătoare…
‎„O să înveți, puștoaico!”
‎„Crezi că n-am avut visuri ‎când am venit aici?”
‎„Eram cea mai tare!”
‎„De pe mine vedeau filme, ‎seriale, programe montane, tot!”
‎„O! Voiam să transform complet ‎casa asta de grăsani.”
‎„Tipul care tocmai te-a lăsat ‎a fost și el pe mine în prima zi.”
‎„Costumat drăguț, de sport.”
‎„Cu un mic iPhone. ‎Descărcase niște podcasturi pe el.
‎Un gânditor!”
‎„Se urcă pe mine, ‎întinde coapsele alea grase
‎și-ncepe să dea în sus și în jos.”
‎„Credeam că ajunge departe.”
‎„N-a ajuns ‎nici la prima livrare de mâncare.”
‎„A sărit de pe mine.”
‎„S-a dus să-și verifice mesajele ‎la căcăstoare.”
‎„Nu s-a mai întors.”
‎„O să vină mâine. În ținuta lui sport.”
‎„Probabil o să pună ‎o listă de melodii pe iPhone.”
‎„Da.”
‎„E din generația X, dar trecut de 50. ‎Pun pariu că vine cu pop din anii '80.”
‎„Așa o să slăbească. Cu nostalgie.”
‎„Sare pe tine,
‎începe să sară ‎ca un gibon umflat cu Skittles.”
‎„Care o să fie prima melodie ascultată? ‎Îți zic eu!”
‎„Go-Go's, «Our lips are sealed».”
‎„Ăsta o să fie primul cântec.”
‎„Și o să te entuziasmezi: ‎«O, stă toată ora!»”
‎„Nu trece de refren.”
‎„În clipa în care Jane Weaver începe ‎«Hush my darling»,
‎sare de pe tine. Se duce ‎să verifice mesajele la căcăstoare.”
‎„Nu se mai întoarce niciodată.”
‎„Stinge toată bucuria din tine, ‎și nimic nu te va mai răni vreodată.”
‎Am prezentat cel mai trist film Pixar
‎în…
‎Dacă fac un film cu frații Safdie,
‎ăsta trebuie să fie filmul.
‎Harvey Keitel e bicicleta eliptică.
‎Timothée Chalamet e săritoarea.
‎Iar Frances McDormand ‎e mingea de exerciții pe jumătate umflată.
‎Am înnebunit în izolare.
‎În perioada aia am atins, psihologic, ‎fundul abisului,
‎în aceeași zi cu soția și fiica. ‎Toți ne-am lovit de fund
‎în același timp. Era o zi din săptămână.
‎Eram cu toții acasă, înăuntru.
‎Ne făceam treaba. Opream răspândirea.
‎Fiica mea era în bucătărie ‎și, din senin, a zis:
‎„E un tip ciudat în curtea noastră.”
‎Ce naiba? Dau fuga. „Ce?”
‎Mă uit afară, zic: ‎„Nu văd pe nimeni. Ai văzut tu?”
‎„Un tip ciudat a trecut ‎prin curtea noastră,
‎s-a dus până în fund. Acum e acolo.”
‎Zic: „La naiba!”
‎Avem camere de supraveghere peste tot.
‎Am o aplicație pe telefon. ‎Apăs și văd ce vede camera.
‎Îl aștept. Mă duc să-l înfrunt.
‎Vreau să știu cu ce am de-a face.
‎Nu știu ce e acolo.
‎Dacă e un hipiot pierdut ‎care vrea să facem o miuță?
‎„Facem o miuță.”
‎Poate e un nebun dezbrăcat, cu o găleată ‎cu pui pe sculă și o sabie în mână.
‎Nu știu ce e acolo. ‎Vreau să fiu pregătit.
‎Dar imaginea nu se încarcă, ‎aștept. La naiba!
‎Și soția mea
‎trece pe lângă noi
‎fără să spună nimic
‎și se duce pe peluza din spate.
‎Are o rochie albă de vară ‎care flutură în vânt, e desculță.
‎Și are o bâta de baseball ‎roz, din aluminiu.
‎Cu o energie de ucigașă și chef de joacă.
‎Uită-te la tipa aia hippy, ‎vreau s-o fut și să mă ucidă.
‎Da!
‎Așa că
‎ea…
‎Îmi ia o clipă să-mi dau seama ce face, ‎apoi dau fuga după ea,
‎în șlapi și pantaloni bufanți, ‎dar e deja după colț,
‎se dă la tip.
‎Înainte să dau colțul, ‎o aud zbierând la el:
‎„Cine naiba ești? Ieși naibii din curte!”
‎„Te distrug!”
‎Așa că…
‎Am…
‎Am dat colțul.
‎Ea era pe poziție.
‎Ca Uma în ‎Kill Bill,
‎gata de atac.
‎Tipul la care țipă,
‎unul mic și rufos, ‎care nu părea nebun, nici boschetar,
‎avea un telefon mobil
‎și părea derutat, iar ea continua să țipe:
‎„Ce naiba cauți aici?”
‎Acum fac o pauză
‎ca să vă zic ce se întâmpla de fapt.
‎Aerul condiționat pățise ceva.
‎Am sunat furnizorul
‎și i-am zis: „Poți trimite ‎pe cineva să repare aerul condiționat?”
‎Fără să ne spună,
‎i-a dat tipului adresa și codul ‎de la poartă și l-a trimis la noi.
‎Deci da, o enormă neînțelegere.
‎Soția mea țipa și era…
‎ca o valkirie dezlănțuită,
‎țipa din rărunchi: „Cine naiba ești?”
‎Spre nemeritul lui…
‎Când o valkirie cu ochi înflăcărați
‎ține o bucată de metal ‎de culoarea vaginului,
‎amenințând că te omoară,
‎răspunzi scurt și declarativ.
‎Tipul…
‎Ăsta zicea: „Cine știe ‎cine e cu adevărat? De pildă…”
‎Și bătea câmpii.
‎La naiba!
‎Ea ținea bâta cu ambele mâini. ‎Voia să se dea la el,
‎apoi s-a uitat la mine, și atunci ‎tipul s-a speriat de-a binelea.
‎Se bâlbâia: „Sunt Michael.”
‎„Omul vostru, Steve, m-a trimis să…”
‎Și nevastă-mea: „Doamne! ‎Nu ne-a spus. Îmi pare rău.”
‎„Doamne, îl sun acum.”
‎„Am pornit-o cu stângul. ‎Ce-ar fi să pleci…”
‎Omul s-a bucurat să plece.
‎Sigur pe drum spre casă ‎își zicea: „Bietul nenorocit! Doamne!”
‎„Sexul e uluitor, dar…”
‎Auziți povestea și ziceți: ‎„N-ai fost prea bărbat.
‎Ți-ai lăsat nevasta… ‎Dumnezeu știe ce putea păți!”
‎Eu susțin contrariul.
‎Spun că momentul și amplasarea noastră
‎ne-au făcut să descurajăm mai eficient ‎invazia casei.
‎Mai știți? Nu s-a speriat deloc ‎când țipa la el.
‎Zicea întruna: „Sunt…”
‎Știți de ce? Nu putea procesa ce vedea.
‎Superba valkirie, țipete, ‎metal de culoarea vaginului. Prea mult.
‎Nu putea procesa.
‎Și, repet, ea emitea o energie
‎de vulpe sexy din cosmos ‎pe cale să te ucidă.
‎Nu putea procesa.
‎Știți ce putea procesa?
‎Pe mine.
‎Stăteam la doi metri în spatele ei, ‎emiteam ceva de genul:
‎„Nu pot face nimic când devine așa.”
‎„Am încercat s-o conving ‎ să meargă la spitalul de nervi.”
‎„A zis că dă foc casei.”
‎„A ucis o groază de curieri de la Amazon.”
‎„Nu mai pot săpa gropi în deșert. ‎Te rog, fugi!”
‎Fac niște posturi pe care le putem pune ‎pe screen saverul Netflix, un pic…
‎Și dacă eu… Dacă ei…
‎Dacă foloseam… Uitați ce fac. ‎Fiți atenți! Așa.
‎Acum, uitați! Asta…
‎Nu e în spectacol, ‎dar dacă vă uitați la Netflix
‎și vedeți „Urmează”, ziceți: ‎„Hai să ne uităm puțin,
‎ce naiba e asta?”
‎Sunt vaccinat, cu rapel.
‎Da. Mulțumesc. N-ar trebui să…
‎Mulțumesc. Dar…
‎Asta… Uitați ce…
‎Mulțumesc. E trist că se aplaudă acum.
‎Nu-i așa?
‎Primești aplauze ‎pentru că ai grijă de sănătatea ta?
‎E ca și cum aș zice: ‎„Mă șterg după ce mă cac. Mersi…” Nu!
‎Oameni buni.
‎Nu!
‎Nu sunt erou.
‎Tăietorii care doboară copacii…
‎Ei sunt eroi.
‎Presupun că e ‎un tăietor de lemne aici. Bine.
‎Sau unul care se șterge cu mult entuziasm.
‎M-am vaccinat când a apărut vaccinul.
‎Imediat. Nu m-am băgat în față. ‎Nu am uzat de privilegiu, dar…
‎Am acționat cu informații din interior
‎și mă simt prost pentru asta. ‎Uitați cum am făcut.
‎Când a apărut vaccinul…
‎Am un prieten care locuiește în Riverside.
‎M-a sunat și mi-a spus: „Nu știu ‎dacă ar trebui să-ți zic asta,
‎dar unde locuiesc eu ‎nu se vaccinează nimeni.”
‎„E o farmacie lângă mine, ‎o femeie stă la masă.
‎Toți care vin sunt întrebați. ‎Nimeni nu vrea.”
‎„Aruncă lăzi din chestia aia în spate.
‎Dacă vii, poți să te vaccinezi.”
‎„Fără programare.” Așa că m-am dus acolo.
‎Am intrat. Era o femeie la masă.
‎Am zis: „Scuze. Aș vrea un vaccin.”
‎Ea: „Serios?”
‎Nu avea… Terminase romanele lui Tolkien.
‎Cică: „Da. Stai să te pregătesc. ‎Du-te și stai acolo.”
‎Prietenul avusese dreptate, ‎cât am așteptat, toți cei care intrau
‎și erau întrebați dacă vor vaccin ‎ziceau: „Nu, mersi.”
‎Și un tip i-a zis…
‎„Da! Nu, mersi.”
‎Un fel de: „Frumoasă încercare, ‎Statule Paralel. Am să…
‎rămân fără cipuri de urmărire deocamdată.”
‎„Stai puțin. Da, sunt iar la farmacie.
‎Încearcă să-mi bage un… ‎Stai așa… Te pierd.”
‎„Așa. Nu, n-am rețea, omule.
‎Da. Te sun mai încolo.”
‎Am făcut vaccinul. Apoi pe al doilea ‎și două rapeluri. Sunt bine.
‎În 1955,
‎a apărut vaccinul ‎împotriva poliomielitei. În 1955.
‎Eram la doi ani
‎de sateliți.
‎Nu existau sateliți!
‎America nu putea fi ‎mai înapoiată, rasistă,
‎homofobă, sexistă,
‎iar acești indivizi fără sateliți, ‎tâmpiți rasiști,
‎s-au așezat la coadă să facă vaccinul!
‎Ce naiba!
‎„Fă-mi vaccinul! Nu pot să am grijă ‎de fântâni din scaunul cu rotile.”
‎„Nu pot să bat poponari ‎dintr-un plămân de fier! Hai cu știința!”
‎„Ce sunt eu, omul peșterii?”
‎Acum
‎e anul 2022,
‎care, în primul rând, ‎nu pare a fi un an adevărat. Nu?
‎Nu pare inventat?
‎Ca într-un film SF ieftin: ‎„În anul 2022…”
‎„Arunci numere la întâmplare. Doamne!” ‎Cine a scris căcatul ăsta?
‎E 2022.
‎Avem roboți pe Marte.
‎Ne trimit clipuri TikTok.
‎Jumătate din țară zice: ‎„Acul ăla are otravă vrăjitorească.”
‎„Îți spun. Nu-mi dai mie ‎otravă vrăjitorească.”
‎„Nu te apropia cu doza de vrăjitorie.”
‎„Trebuie să mă uit la clipul
‎pe care robotul de pe Marte l-a trimis ‎creierului lumii din buzunarul meu.”
‎„Dar nu te-apropia cu știința.”
‎Dacă în 1955 aveau atitudinea asta,
‎guvernul ar fi trebuit să facă o reclamă
‎cu un personaj animat care dansează ‎și un ac hipodermic.
‎„Pe cine să-nțep ‎ca să vindec poliomielita?” Niște mici…
‎Da.
‎Așa e, șefule! ‎Spune-le tuturor ce avantaje ai.
‎„Avantajele? Îți funcționează picioarele. ‎Ăsta nu e avantaj?”
‎„Tâmpiți medievali!”
‎S-a schimbat lumea.
‎E schimbată. Nu-i așa?
‎Vase de croazieră? N-o să mai vedeți ‎vreodată unul. Adio!
‎Nepoții noștri n-o să știe ce e un bufet.
‎La naiba, Covidul a schimbat tot.
‎În primul rând, fiecare vas de croazieră ‎e rezervat până în 2026.
‎Oamenii abia așteaptă ‎să se îmbarce pe șlepul ciumei
‎să navigheze în largul mării.
‎„Lasă-mă să mor lângă un tobogan cu apă!”
‎Bufetul nu doar că o să revină,
‎are s-o facă răzbunându-se ciudat ‎pe cei de stânga.
‎La fiecare o să existe o agendă.
‎„Hai la bufetul exclusiv ‎pentru masculi alfa al căpitanului Covid!”
‎„Ești fătălăul de stânga
‎care vrea protecție pentru strănut ‎peste supa de scoici,
‎sau ești în stare să-ți regulezi soția? ‎Atunci coboară
‎la bufetul căpitanului…”
‎„Ne arăți dovada că n-ai fost vaccinat,
‎primești un platou de scoici ‎la temperatura camerei.”
‎„Așa e.”
‎Ascultam muzică din anii '70 ‎când am venit încoace.
‎Da, pe radioul meu prin satelit XM Sirius.
‎Îți place muzica anilor '70? ‎Dai pe canalul șapte.
‎Toată muzica din anii '70 ‎care există e acolo.
‎Îți place muzica anilor '80? ‎Dai pe canalul opt.
‎Anii '80 pe opt.
‎Îți place muzica anilor '90? ‎Ce-ar fi să dai pe nouă?
‎Îți place muzica anilor '40?
‎Nu dai pe canalul patru.
‎Așa ești obișnuit, anii '40 pe patru.
‎Acum, canalul 71.
‎Expresul '40.
‎Îți place muzica anilor '50? ‎E canalul 72.
‎Aurul anilor '50.
‎Îți place muzica anilor '60?
‎Dai pe 73, aurul anilor '60.
‎De ce s-au mutat aceste trei canale
‎la marginea
‎universului XM Sirius?
‎Vă zic eu de ce.
‎Ascultătorii lor mor.
‎Anii '40, '50, '60.
‎Ascultătorii ăia cad ca…
‎Canalul anilor '40 ‎mai are cinci ascultători.
‎Trei veterani din Al Doilea ‎Război Mondial și doi hipsteri.
‎Atât.
‎Atâția au mai rămas.
‎„Știi cine cântă punk rock? ‎Artie Shaw.” Dispari!
‎Putem să râdem și să ne bucurăm, ‎dar în timpul vieții noastre
‎anii '70, '80 și '90 ‎o să avanseze pe scală.
‎Așa poți urmări cum mor generațiile,
‎după locul pe scala postului.
‎Ținem anii '70, '80 și '90 la îndemână.
‎Sper ca atunci când fac asta
‎să se gândească și la nume,
‎așa cum au făcut cu canalul anilor '40,
‎„Expresul '40”, gară, evocator.
‎Înțeleg. În cap îmi vine o imagine. ‎Apoi au renunțat.
‎Aurul anilor '50, '60… Ce?
‎N-ați putut zice ‎„Fuste cu pudel” și „Milkshake”?
‎Sau „Ulei de paciuli” ‎și „Șiragul iubirii”, ceva?
‎Dați canalului anilor '70 ‎un nume emblematic pentru deceniu.
‎„Eu și mama ta separăm radioul.”
‎Ce ziceți? Ăsta e bun.
‎Sigur.
‎Da.
‎Lumânări uriașe peste tot ‎pentru acorduri rezonabile.
‎Anii '80 ar putea fi „Acordurile mapei”.
‎Și canalul anilor '90 ar putea fi…
‎Nu știu…
‎A fost „Trifoi cu patru foi”, Abra Moore…
‎Bună! Locuiești aici, în Denver, doamnă?
‎- Locuiesc în Colorado Springs ‎- În Colorado Springs?
‎Drăguț. Mersi că ai bătut drumul.
‎Bine. Ce… Mă bucur că am nimerit bine. ‎N-a fost o problemă.
‎Slavă Domnului! ‎Băieți, n-a fost o problemă. E în regulă.
‎Lucrezi în Colorado Springs?
‎- Ce faci? ‎- Sunt doctor.
‎Ești doctor. Doamne, deșteaptă. Bine.
‎Ce specializare ai?
‎Sunt neurolog pediatru.
‎Neurolog pediatru.
‎Doamne!
‎Ești ca…
‎Slujești comunitatea. Ajuți copiii.
‎Ai o slujbă pozitivă, ‎față de care ai o atitudine pozitivă.
‎Asta e moartea comediei. ‎Trebuie să te las în pace.
‎Nu e nimic aici.
‎Trebuie să vorbesc cu un drogat ‎sau cu un divorțat. Asta e…
‎„Ajut copiii să trăiască.”
‎Bine.
‎La naiba!
‎El e… Ești cu ea? ‎Sunteți împreună? Ăsta e soțiorul?
‎- Soțul meu. ‎- Soțul. Ce faci?
‎- Sunt avocat. ‎- Ești avocat?
‎În sfârșit!
‎Ceva malefic.
‎Dacă e ceva pentru ajutorarea comunității,
‎am să… Ce drept practici, domnule?
‎Urmăresc infracțiuni sexuale la minori.
‎Acuzi infracțiuni sexuale la minori.
‎Ei bine…
‎Când spui „infracțiuni sexuale la minori”,
‎te referi la cei care comit ‎infracțiuni sexuale împotriva minorilor,
‎sau la minori care comit ‎infracțiuni sexuale?
‎Minori care comit infracțiuni.
‎Minori care comit infracțiuni sexuale. ‎Trebuie să avem mare grijă cu formularea.
‎Și când spui… Și apoi ce se întâmplă…
‎Ce-i asta? Am…
‎Bine că eram așezat când am râs.
‎N-o să fac restul spectacolului. Ce faci?
‎Ce naiba fac?
‎Urmărești minori ‎care comit infracțiuni sexuale.
‎Bine.
‎Și tu ești neurolog pediatru.
‎Deci ajuți un copil ‎al cărui creier nu funcționează corect.
‎Iar pe cei pe care nu-i poți ajuta ‎îi închide el.
‎Așa procedați…
‎Iată!
‎Vine următoarea echipă Marvel. Bine.
‎Așa…
‎A fost drăguț și macabru în același timp.
‎Rar găsești așa ceva.
‎E ca o fată goth cu o pisicuță. Bine.
‎Tu? Locuiești în Denver? ‎Da? Ce faci în Denver?
‎Lucrez într-un bar și sunt student.
‎Lucrezi într-un bar și ești student.
‎Un film cu Tom Hanks din anii 1980. Bine.
‎Așa…
‎Și ce studiezi?
‎Securitate cibernetică.
‎Iar ziua patrulează pe internet.
‎Noaptea faci cocteiluri ‎pentru secretare, nu?
‎Ești barman ‎și vrei să lucrezi în cele din urmă
‎în securitate cibernetică?
‎- Da. ‎- Iar munca plătește facturile.
‎Plătește studiile.
‎Care e cel mai înfricoșător lucru ‎pe care l-ai învățat
‎în materie de securitate cibernetică? ‎Cât de aproape suntem de un atac imens,
‎după care, deodată, ‎bancomatele nu mai funcționează
‎și căutările noastre pornografice ‎apar pe internet? Când se întâmplă asta?
‎- Aproape nimic nu e privat. ‎- Aproape nimic nu e privat.
‎Toți știm asta acum. Nu e…
‎Doamne! Când erai copil
‎te-a hărțuit nasol vreun ticălos
‎și acum înveți securitate cibernetică,
‎ca să poți intra în viața lui
‎și să i-o faci praf, dacă vrei?
‎Ai fost vreodată tentat de asta?
‎- Destul de des. ‎- Mamă!
‎Ai căutat numele vechilor hărțuitori?
‎Am ales să n-o fac.
‎Ai ales să n-o faci.
‎E un răspuns foarte avocățesc. ‎Asta a fost… Te-ai prins?
‎Măi să fie!
‎E soția sau iubita?
‎- Da! ‎- Care dintre ele?
‎- Iubita. ‎- Iubita!
‎Tu ce faci?
‎- Sunt educatoare. ‎- Ești educatoare.
‎Ce… Mulțumesc.
‎Mamă!
‎În ce domenii educi?
‎Îi ajut pe liceeni să ia credite gratuit.
‎Ajuți liceenii să ia credite gratuit.
‎E tare!
‎Tatuajul te ajută să spargi gheața? ‎Liceenii te consideră șic?
‎Zic că ești în regulă.
‎- Asta trebuie să ajute. ‎- Da.
‎Ții tatuajul la vedere?
‎- Sau te pun să porți mânecă lungă? ‎- Am expus totul.
‎Expui tot, stai acolo…
‎Hai să-ți dăm un credit afurisit
‎cât te uiți tu ‎la omuleții ăștia, tinere. Poftim.
‎Ai și tu ceva tatuat. ‎De când sunteți împreună?
‎- De trei ani. ‎- Patru. Trei sau patru.
‎Trei sau patru ani?
‎Niște securitate cibernetică…
‎Zău, oameni buni!
‎Locuiți împreună?
‎Frumos!
‎O să… Arată grozav în…
‎Și el îți poate obține ‎card de credit gratis și chestii.
‎Zău așa!
‎E o împerechere divină. Profitați!
‎Nu putea folosi el securitatea cibernetică ‎să le ia credite puștilor?
‎Să le schimbe notele, ‎să-i trimită la Harvard.
‎Altă echipă grozavă. Bine.
‎Am două echipe de supereroi ‎în primul rând.
‎Bună ziua, domnule.
‎Pantaloni scurți în primul rând. Ce tupeu!
‎Asta e. Ai mai multă încredere în sine ‎decât o să am eu vreodată.
‎Locuiești în Denver?
‎- Da. ‎- Ce faci în Denver?
‎Lucrez în Boulder, de fapt.
‎Lucrezi în Boulder, ‎locuiești în Denver, lucrezi în Boulder.
‎Ce faci în Boulder?
‎- Lucrez la un magazin alimentar. ‎- Lucrezi la un magazin alimentar.
‎Cu părul ăla pe față? Ei acceptă?
‎N-o să întreb ce magazin e.
‎- E ciudat. ‎- Sigur îți dai seama.
‎Poate. Stai. Ce anume faci la magazin?
‎Sunt manager.
‎Ești manager la un magazin alimentar.
‎Conduci tot magazinul sau un departament?
‎Da.
‎Da, o parte.
‎O parte.
‎Secțiunea de băuturi? Ce parte ai?
‎Pari uimit când auzi din gura ta ‎că lucrezi la un magazin alimentar.
‎Lucrez la un magazin alimentar!
‎Cu cine ești aici? E prietenul tău?
‎E prietenul tău. Unde lucrezi?
‎- Lucrez de acasă. ‎- Lucrezi de acasă.
‎- În vânzări. ‎- În vânzări.
‎- Vând becuri. ‎- Vinzi becuri.
‎Mă întrebi? Pare că zici: „Vând be…”
‎Îmi răspunzi de parc-aș fi ‎de la omucideri. Zici:
‎„Vând… becuri.” Nu e…
‎Vinzi becuri de acasă.
‎Sunt agent de iluminat.
‎Vinzi chestii de iluminat, ‎așa că stai acasă.
‎Suni oameni sau te vezi cu pe internet?
‎- Pe internet. ‎- Pe internet.
‎- Și încerci să le vinzi becuri. ‎- Da.
‎Persoane fizice sau corporații?
‎- Ambele. ‎- Ambele. Foarte ciudat!
‎Nu știu cum…
‎Intri pe Zoom și zici: „Repede,
‎aprindeți toate luminile.”
‎„E cam nașpa, nu? ‎Am o soluție pentru voi.”
‎Nu ești departe.
‎Ce interesant!
‎Bun. Sunteți încântători, dar nu sunteți ‎o echipă de supereroi. Îmi pare rău.
‎Sunteți… Nu știu ce naiba sunteți.
‎El lucrează la un Trader… ‎Nu prea știe ce face acolo.
‎Un alt tip stă pe Zoom ‎și vinde becuri.
‎Cred că ai un cont de OnlyFans ciudat. ‎Asta e doar acoperirea. De fapt,
‎nu vinzi becuri.
‎- E Universul DC. ‎- Universul DC. Foarte…
‎O să zic faza cu tocilarul, prietene.
‎Să nu îndrăznești!
‎Un rând întâi distractiv. Aplaudați-i!
‎Mulțumesc. Uau!
‎Îmi place curgerea.
‎Doctor, avocat, securitate cibernetică,
‎educatoare, magazin alimentar, ‎becuri, cred. Nu știu.
‎Un ritm perfect.
‎Ce nu îmbătrânește frumos? Progresismul.
‎Chiar n-o face.
‎Sunt progresist, cred.
‎Dar știți ce? Într-o zi n-o să mai fiu.
‎Și la fel și voi.
‎Fiți progresiști. Deschiși la minte. ‎Dar nu vă felicitați!
‎Pentru că o să vă muște de fund.
‎Toți sunt anulați acum ‎fiindcă n-au fost progresiști cu ceva.
‎N-au ținut pasul cu progresul.
‎Progresul te calcă mereu în picioare.
‎Sunt pro-trans, căsătorii gay, ‎drepturile homosexualilor și pro-avor…
‎Nu!
‎Nu e… Vreau să spun
‎că o să-mi explodeze în față într-o zi.
‎O să fac comedie la 70 de ani ‎și o să-mi scape ceva
‎cu care n-o să pot ține pasul. O să zic:
‎„Nu cred c-ar trebui să ne futem clonele.”
‎„Huo!” O să fie ciudățenii…
‎Nici vorbă! Sunt pro-trans.
‎„Du-te naibii, urăști clonele!”
‎Nu, sunt progresist!
‎Etichetă „Nu mai urâți clonele”…
‎Apoi plusez.
‎În copilăria mea, ‎nu-ți dădeai drumul în eprubetă
‎și futeai ce ieșea de acolo! ‎Dacă asta mă face băiat rău, îmi pare rău!
‎Huo!
‎Apropo, așa știi ‎dacă ești o minoritate oprimată
‎sau un grup marginal ‎de care-și băteau toți joc,
‎iar acum știi că ai reușit
‎când albii hetero încep să te întrebe ‎dacă pot face glume.
‎Atunci știi… ‎Comunitatea trans a răzbit
‎pentru că, din senin, ‎albii hetero au zis: „E în regulă?”
‎„Merge gluma asta? E în regulă?”
‎Știți bine.
‎Oricum, asta înseamnă că în viitor
‎albii hetero o să fie minoritatea,
‎și atunci niște dobitoci o să zică: ‎„Hei, fac o glumă
‎despre un tip alb hetero ‎care merge la bowling. E în regulă?”
‎„Voi mergeți la bowling. ‎Nu e jignitor, nu?”
‎„În mod ironic, ‎ascultă Limp Bizkit, bine?”
‎„E ironie. O fac ironic.”
‎La naiba, ultimii șase ani. Sfinte Sisoe!
‎Am fost atât de panicat în 2016 ‎și în anii următori.
‎„Ce naiba se întâmplă? ‎Doamne, vine sfârșitul Americii?”
‎Știți ceva?
‎Nu e așa. E rău acum,
‎dar tot ce se întâmplă ‎trebuia să se întâmple acum.
‎Știți ce a fost 2016?
‎A fost ultima criză de personalitate ‎a generației Baby Boomers.
‎Asta a fost.
‎Ultima lor
‎criză de personalitate.
‎De câte ori îmbătrânește o generație,
‎se panichează, fiindcă moartea e ‎înfricoșătoare, scârboasă,
‎așa că pun la Casa Albă un căcăcios ‎înainte să plece.
‎Asta s-a mai întâmplat. ‎Cea mai măreață generație…
‎Cea mai măreață generație ‎a luptat cu naziștii,
‎a salvat lumea de tiranie, ‎s-a întors, a construit suburbiile,
‎a crescut generația Baby Boomers, ‎apoi a început să îmbătrânească.
‎Părul a încărunțit, ‎cocoșelul n-a mai funcționat,
‎au apărut hemoroizii și histerectomiile.
‎S-au panicat. ‎A venit sfârșitul anilor '70.
‎Muzică punk, nu știau ce se întâmplă. ‎„La naiba cu asta!”
‎„Băgați un bătrân cowboy din filme ‎la Casa Albă. Da, duceți-vă naibii!”
‎„Am fost aici, la naiba!”
‎Au venit urmașii lor. ‎Gândiți-vă la generația Baby Boomer.
‎Apogeul sexului, ‎rock-and-roll, rebeliune…
‎Și-au trăit tinerețea, apoi au îmbătrânit.
‎Părul a încărunțit, ‎cocoșelul n-a mai funcționat,
‎hemoroizi, histerectomii,
‎afurisitele generații X și Z ‎fac mișto de ei pe Twitter și TikTok.
‎Și muzica asta hip-hop ‎pe care nu o înțeleg.
‎Zic: „Doamne, o să mor. ‎Ce naiba se întâmplă?”
‎„Punem un moderator de emisiuni rasist ‎la Casa Albă. Da, duceți-vă naibii!
‎„Am fost aici!”
‎Sunt generația X.
‎Ei bine,
‎criza noastră de personalitate o să fie ‎mai mult decât urâtă.
‎Când o să îmbătrânim și cocoșelul ‎nu mai funcționează, părul încărunțește…
‎Dumnezeu știe ‎pe cine o să punem la Casa Albă!
‎O să fie Eddie Vedder ‎sau Janeane Garofalo, unul dintre ei.
‎Nu știu.
‎Uitați ce e!
‎Îi iubesc.
‎Janeane ar fi o președintă oribilă.
‎O cunosc din anii '90. ‎O iubesc. Vă poate spune și ea asta.
‎Janeane, ar trebui să fii președintă. ‎„Nu fac asta!”
‎Doamne, stai puțin! Așa o să câștige.
‎Gândește ca generația X, ‎dar asta e atitudinea de care avem nevoie.
‎E perfect!
‎„Nu, vorbesc serios. Nu o fac!” Da, știm.
‎O să ignore dezbaterea. Fără campanie.
‎Nici la instalarea în funcție n-o să vină.
‎Da, ar fi nemaipomenit.
‎O iubesc și mai mult. ‎CNN o să scrie pe burtieră:
‎„Ziua 312 în care președinta n-a apărut.”
‎Dau de ea într-o cafenea. ‎„Ți-am spus că nu candidez.”
‎Apoi murim
‎și nu mai apucăm să vedem ‎pe cine trimite generația Z la Casa Albă.
‎Președintele Logan Paul.
‎Nu știu.
‎Președintele Joe Rogan.
‎Am fi… Oameni buni, ascultați-mă!
‎Îl cunosc pe Joe din anii '90.
‎E un tip drăguț.
‎A luat-o pe câmpii. Știți de ce?
‎Pentru că i-a dat cineva ‎o sută de milioane de dolari.
‎Asta afectează pe oricine. Se descurcă ‎mai bine decât m-aș fi descurcat eu.
‎Dacă aveam un podcast despre tricotat
‎și cineva mi-ar fi dat o sută de milioane, ‎aș fi futut cartofi în podcast!
‎Și Joe ar fi zis: „Patton a înnebunit.”
‎„Dumnezeule!”
‎Îmbătrânirea nu e rea ‎dacă nu o iei personal.
‎Asta e cheia.
‎Trebuie tratată ca… ‎Te faci că ești Jeff Goldblum în ‎Musca,
‎și te uiți la toate ciudățeniile… ‎„Măi să fie!”
‎Iei un carnet îmbrăcat în piele. ‎Îți notezi, seara târziu…
‎Pârțurile mele miros a cărți vechi.
‎Dar nu mănânc cărți vechi. Asta…
‎Asta cere o examinare suplimentară.
‎Ziua 17. Îmi ia mai mult să termin cu pipi ‎decât să fac pipi.
‎Asta ne așteaptă pe toți.
‎O să vă las cu o poveste ‎despre… altă cădere nervoasă
‎pe care am avut-o. ‎Totul se destramă. Dar știți ce?
‎Suntem în secolul XXI. ‎E în regulă. Să nu uitați asta niciodată.
‎Anul trecut, în noiembrie, a trebuit
‎să mă operez, ceva minor.
‎O să vă spun povestea ‎folosind niște politețuri englezești,
‎ca să nu fie oripilantă. Fiindcă e.
‎Am avut o intervenție minoră, ‎genul de operație,
‎să zic așa,
‎pe care bărbații de vârsta mea ‎care stau mult așezați o fac obligatoriu.
‎Înțelegeți unde bat?
‎Eram îngrijorat. Covidul nu plecase. ‎Doamne, dacă mă infectez?
‎Dar am uitat că trăiesc în secolul XXI.
‎Am toate avantajele astea ‎la rubrica „plus”.
‎În ziua operației, ‎am chemat o mașină de pe telefon.
‎A venit mașina. Tipul era mascat. ‎Eu eram mascat.
‎Mașina era curată, m-a dus la spital.
‎Doctorul m-a primit, ‎mi-a arătat protocoalele de curățenie.
‎A zis: „Operația a fost îmbunătățită.”
‎„Durează doar o oră. ‎O să fii adormit o oră.”
‎„Te duci acasă azi.”
‎M-a anesteziat. M-am trezit după o oră. ‎Doamne, sunt bine!
‎A zis: „Ești bine.”
‎„Ia niște calmante de ultimă generație, ‎să te ajute în recuperare.”
‎„N-o să simți nimic.”
‎„Acum ia telefonul și cheamă altă mașină.”
‎„Trăiești în secolul XXI.”
‎Așa am făcut, iar mașina m-a dus acasă.
‎Când am ajuns acasă, aveam un dispozitiv ‎care-mi aducea din cer filme,
‎cărți, seriale, muzică, ‎să mă distreze cât mă recuperez.
‎Secolul XXI.
‎Când am ieșit din spital,
‎doctorul a spus:
‎„Există o anumită funcție corporală
‎pe care o exercitai zilnic,
‎iar în următoarele zile
‎n-ai să mai faci asta.”
‎„Apoi, după trei sau patru zile,
‎din senin,
‎ai s-o faci din nou.”
‎„Dar când o faci prima oară
‎o să fie urât de tot.”
‎„Nu e nicio rușine.”
‎„Așa o să fie, face parte din recuperare.”
‎„Du-te să te vindeci în pace.”
‎Mă duc acasă.
‎În prima zi, mă uit la filme. ‎Citesc cărți pe iPad.
‎Mă culc.
‎Nu se întâmplă nimic.
‎A doua zi, mă uit la filme, ‎citesc cărți pe iPad, mă culc.
‎Nu se întâmplă nimic.
‎A treia zi,
‎mă uit la filme, citesc cărți pe iPad,
‎mă culc.
‎Se face 3.30 dimineața.
‎Se întâmplă.
‎Dar mă trezesc când se întâmplă ‎și simt că vine.
‎Am o jumătate de secundă avans.
‎Doamne, n-o să fie un dezastru! ‎Cobor din pat.
‎Totul e în regulă. Traversez dormitorul.
‎Ajung în baie. ‎Sunt la trei metri de toaletă.
‎O să reușesc!
‎Bum! Nu.
‎Am reușit să-mi trag ‎pantalonii și chiloții.
‎Asta a înrăutățit situația de zece ori,
‎pentru că
‎baia noastră imaculată cu gresie albă
‎a fost
‎decorată pentru toamnă. Ce ziceți de asta?
‎Da!
‎O Zi a Recunoștinței fericită! Așa că…
‎Stăteam acolo
‎și-mi ziceam: „Doamne! Am două variante, ‎curăț singur sau risc
‎să vină soția să vadă dezastrul, ‎ceea ce nu merită.”
‎Așa că aleg alternativa.
‎Mai întâi curăț tot. ‎Iau o grămadă de prosoape.
‎Strâng totul într-un morman ‎zdravăn și scârbos.
‎Îmi dau jos toate hainele,
‎inclusiv tricoul. Era terminat.
‎Fizică.
‎Așa c…
‎Am luat mormanul
‎până la… Eram în pielea goală.
‎M-am dus în bucătărie cu mormanul groazei,
‎am scos punga din coșul de gunoi, ‎am pus mormanul în pungă.
‎La patru dimineața,
‎tam ieșit în fața casei.
‎Unde sunt tomberoanele.
‎Deschid chestia. Arunc mormanul.
‎Stau acolo.
‎În pielea goală.
‎La patru dimineața.
‎Și…
‎mă uit la lună…
‎Cu câteva ore în urmă,
‎eram în secolul XXI.
‎cu tehnologie de vârf, ‎medicină, transport,
‎și apoi,
‎doar câteva ore mai târziu,
‎am fost dat de gol
‎ca maimuța goală ‎care am fost dintotdeauna.
‎Maimuța goală,
‎acoperită de căcat,
‎care e în noi toți.
‎Și am avut un moment ciudat de liniște,
‎fiindcă a fost groaznic,
‎și mi-am zis: „Știi ce? ‎De fapt, nu puteam fi mai departe
‎de secolul XXI decât sunt acum.
‎Sunt mai aproape ‎de înaintașii neanderthalieni.”
‎E ceva în asta care, în mod ciudat, ‎te ușurează,
‎și am avut senzația asta zece secunde.
‎Atunci mi-am amintit că toți vecinii ‎au camere de supraveghere la ușă.
‎Deci toți au primit ‎felicitarea de Crăciun în acel an.
‎Mulțumesc mult, Denver!
‎Mulțumesc!
‎Vă mulțumesc tuturor!
‎Mulțumesc!
‎Subtitrarea: Anca Tach