Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Вітаю!
Денвере!
Боже мій!
Вітаю. Дякую.
Дякую.
Боже мій!
Так!
Дякую вам усім, що ви прийшли сьогодні.
Гей, я зламав ногу.
Так.
Так почався мій рік. Я зламав ногу.
Було дві… Подія складалася з двох частин.
Друга частина — я зіслизнув з бордюру
й приземлився не так. Це була друга частина.
Першою і найважливішою частиною було те, що мені виповнилося 53.
Це найважливіше.
Щойно перевалює за 50, усе стає смертельним.
Коли мені було за двадцять, я давав пропелерам гладити себе
і просто наносив знеболювальне.
І все було добре.
І тепер, якщо шишка впаде біля мене, хребет вибухне. Не знаю, що…
Ось так.
Зламав ногу, а наступного дня…
Назву вам ім'я. Гаразд.
Наступного дня після перелому, Гленн Хоуертон, мій друг Глен Хоуертон,
якому майже 50, але для цього жарту йому за 50.
Народ, треба було… А що? Кому не байдуже до логіки.
Він зламав ключицю.
Я подзвонив йому, висловив солідарність, підтримку:
«Привіт, старий, я зламав ногу. Що сталося?» Я подумав:
«Він, мабуть, потягнувся за пакетиком чипсів не так,
і ключиця зламалася чи щось таке.
Каже: «Так, я катався на сноуборді. Не так скочив».
Гаразд.
Та йди ти.
Тобі не треба стільки клопоту. Коли досягаєш певного віку,
не треба… Навіть не думаю, що саме це сталося.
Думаю, він мені брехав. Гадаю, хтось гупнув дверима біля нього,
а потім ключиця провалилася йому в дупу.
А потім він сказав дружині:
«Приклей мене до сноуборду й запхай на найскладніший спуск.
Дай мені гідність заради Бога».
Я назву ще одне ім'я.
Через місяць після того, як я зламав ногу, Тоні Хоук
зламав
стегно навпіл. Бах! Погано скочив на скейті.
На його складі, де виконував вертикальний стрибок. Зламав стегно.
Надіслав мені фото рентгензнімка.
Каже: «Схоже, ми в одному човні, друже». Я кажу:
«Ні, бляха, не в одному».
Ти
просто по-Джекі-Чанськи став ще крутішим.
Він вийшов на зовсім новий рівень.
Я зіслизнув з бордюру, як тітка, яка побачила птаха.
Ось як я впав.
Я впав найсоромнішим чином.
І сталося дещо дивне, бо коли я впав,
я досі думав, як у свої 23, заперечуючи все:
«Я лише вивихнув щиколотку. Поїду додому». Я був на роботі.
«Поїду додому. Усе буде добре».
Коли їхав додому, стало ще гірше: «Може, це щось серйозне».
Повернувся додому. Уже ледь вийшов з авто.
І я кульгав через дорогу до свого дому.
І було дуже боляче, а потім під'їхало авто,
у ньому дві жінки,
і водійка опустила вікно й запитала:
«Усе добре?»
Я такий: «Я вивихнув щиколотку. Я живу тут. Я іду всередину,
прикладу лід». А потім, і це мені не дає спокою,
вона сказала: «Ну ви не здавайтеся».
Що… Чекайте.
Що? Чорт забирай!
Що за вираз обличчя в мене був?
Що я… Вона подумала: «Він зараз накладе на себе руки. Зупинися.
Гей, не здавайтеся.
Дайте, увімкну пісню Пітера Ґебріела й Кейт Буш. Вона дуже… Послухаймо це».
Можливо, це лише наслідки на моєму обличчі після локдауну й пандемії.
Моє обличчя стало таким назавжди,
бо в мене був нікчемний локдаун.
Неймовірно нікчемний. Я спланував пречудовий локдаун.
Я запланував неймовірну подорож. Пам'ятаєте, як це сталося?
Мали залишатися вдома, і в нас були спогади
про всі ці думки:
«От би був хоч місяць відпустки, я б нарешті зібрався.
Я б міг життя… Лише місячна відпустка».
Спланував чудовий локдаун.
А вийшов найгірший.
Боже мій, список, який я склав.
Список, який ми всі склали. Ми всі склали один список? Так.
Усі чудові книги, які збиралися прочитати. Усі навички, які ми хотіли опанувати.
Боже, не могли дочекатися, щоб попрацювати над собою.
Якби я дотримався списку, який я склав,
то перед вами стояла б зовсім інша людина.
На 50 кілограмів легший.
Вільно говорив би італійською.
Коли ви всі заходили,
на стільці кожного було б домашнє малиново-мигдальне тістечко.
Я б сам подрібнив борошно вранці.
Ви б їли його з тарілочки-оригамі.
Закінчивши з їжею,
ви б кинули тарілки, а та стала б жабою. Боже мій!
Усі мої плани!
Узагалі нічого не зробив.
Я їв чипси на сніданок
і двічі цілком передивився «Дедвуд».
Подивився.
Закінчив.
Назад до першої серії.
І «відтворити».
Це все, що я робив.
Божевільніше за сарай лобкового волосся клоуна.
Саме це я робив
під час локдауну.
І послухайте, коли я…
Коли я кажу
«божевільніше за сарай лобкового волосся клоунів».
Я не принижую нічиї фетиші. Я не засуджую.
Клоуни мають таке ж право мати різноманітне, експериментальне
й авантюрне сексуальне життя.
Я кажу, що джерело божевілля не в лобковому волоссі клоунів.
Це думка, а потім виконання:
«Я заповню цей сарай»
лоб…» Просто хочу, щоб ви зрозуміли.
Що джерелом божевільних є сарай.
І сарай лобкового волосся — не божевільна частина.
А саме наповнення сараю…
Послухайте, якби ви…
Якби ви забили сарай лобковим волоссям, ви б уже мали божевільний учинок.
Але ця людина: «Я роблю перешкоди на своєму шляху.
Я лише
збиратиму лоб…
А ще немає способу дізнатися. Лобкове волосся клоунів таке ж.
Воно не яскраво-помаранчеве. Воно не веселкове. Стривайте.
Деякі — так, але вони… Є багато… Послухайте.
Є
багато лобків не клоунів, які є яскраво-помаранчевими
та веселковими.
Я не про це кажу. Я кажу,
що неможливо…
Гаразд, ось що я хочу сказати.
Чекайте. Бляха.
Добре.
Якщо ви…
Добре, якщо ви ходите собі,
і стоїть сарай, і відчиняєте великі двері, а там стіна лобкового волосся,
і ви думаєте: «Що ж, селом гуляє маніяк».
Якби хтось сказав:
«Це лобкове волосся лише клоунів». А ви: «О! Треба викликати Нацгвардію».
Хвилинку. Що?
Бо це неможливо довести.
Гаразд, зачекайте. Можна зробити це: щоразу,
коли ви збираєте
не…
Не грудку,
це гидотно.
Не грудку… Ні.
«Грудка» — надто огидно.
Гривку? Ні.
«Гривка» — надто простонародно. Це інше…
Якщо ресторан автентичної народної кухні відкриє БДСМ-крамницю,
то назве його «Лобкова гривка». Так і назвали б.
Ви б спускалися до «Ло…»
Мабуть, була б в одній будівлі із рестораном.
Ви заходите, снідаєте й кажете: «Стривай. Зайду в "Лобкову гривку".
Оплати. Зустрінемося на вході».
«Лобкова гри…»
«Лобкова гривка»
У нас є затискачі для сосків І масла ароматизовані
У нас є
батоги, весла й фалоімітатори. Ой-ой!
І вежу сідничних пробок, яка цілує хмарки.
Скажи, Петуніє, що ти від Лобкової Свинюки.
Хрю. Гаразд.
Жменька клоунського лобкового волосся.
Не прив'язано до гендеру.
Щоразу, коли збираєте жменьку клоунського лобкового волосся,
беріть поляроїд.
У вас поляроїд, тому ви на колінах.
Збираєте волосся. У вас є мішечок.
Треба голити по всій довжині. Цілого клоуна.
Він чи вона має бути в перуці, з макіяжем
і з випуском газети того дня,
щоб було ясно.
Тоді берете діркопробивач, робите дірку по поляроїді,
устромляєте стрічку в дірку,
прив'язуєте інший кінець стрічки до жменьки лобкового волосся,
кидаєте в сарай…
Кожна жменька лобкового волосся врахована.
Ось так. І так ви доведе…
Чорт, ні. Ні, не можна.
Знаєте чому?
Ні, це не працює, бо тоді хтось може сказати:
«Технічно, сарай не повний волосся, бо стрічка в поляроїді зайняла…»
Ні, має бути повна довіра до оратора
і повна довіра до слухача.
Коли кажете: «Я поду…» Ось що зараз відбувається.
Ми починаємо цей вояж.
Відправмося в подорож на годинку.
Я почав досить сильно. Гадаю.
Гадаю, завоював вашу довіру, та знаєте що? Не варто на 100%…
Ні. Ще ні.
Бо те, що вам треба… Слухайте. Те, що я зробив, комедійно,
творчо, я відчинив двері сараю.
А там стіна лобкового волосся.
Так, це вражає, та ви маєте рацію, запитуючи: «Знаєш що?
Я впевнений, що стіна з лобкового волосся сантиметрова».
Ззаду великий лист фанери, а решта сараю порожня.
Мене вже так обманювали…» Маєте право так думати. Це моя робота.
Як комік я запрошую вас…
Я кажу, що хочу, щоб ви вмазалися якомога сильніше
в цю стіну лобкового волосся,
а потім я хочу, щоб ви пробралися,
щоб долізти до кінця сараю,
допоки вас не поглине лобкове волосся.
Розумієте мене? Ззаду. І коли рука торкнеться задньої стіни,
ви подумаєте: «Я зустрів людину честі». Ось що ви подумаєте.
Це саме те, чого я хочу для нас.
Не для мене, не для вас, для нас. Для всіх нас.
Цього я хочу.
Саме такі жарти я писав під час локдауну.
Я не спав по вісім днів поспіль.
П'ята ранку,
клятий поляроїд навіть не працює!
Прокляття!
Я придбав батут.
Не гігантський для подвір'я, а для тренувань.
Так. Маленький батут.
Зветься батутом для фітнесу. Чудово.
Стаєте. Стрибаєте вгору-вниз, запускаєте лімфатичну систему:
«Ось так. Назовні, усередину. Уперед, назад. Лижі».
Чудове тренування.
Придбав на початку пандемії.
Я буду у формі, народ. Маю новий батут.
Витягнув з коробки, і на ньому ні пилинки.
Я так зрадів. Я відчував, яким був радим батут.
Він думав: «Цей дім уже не буде таким, як раніше.
Тут мені місце. Я все зміню на краще».
Я кажу: «Саме так, батутику. Хочеш зайти до будинку?
Хочеш у спортзал?» Він такий: «Так, у нас удома спортзал.
Кімната з тренажером. Назвали спортзалом».
Беру його всередину. Він такий схвильований.
Поклав його. «Побачимося завтра, батутику». Він каже: «Так».
Ми обоє озирнулися
на тренажер.
Під стіною.
Обвішаний одягом.
Вкритий пилом.
І я відчув, як розбилося серце батутика.
Я відчував його біль. Знаєте, як це було?
Наче поліціянт-новачок щойно закінчив академію.
Він такий: «Дайте мені найгірший відділок у місті. Я зміню його!
У мене є прогресивні методи, охоплення громади.
Я все зміню».
Приходить першого дня із зеленим чаєм у великому термосі,
кето-обідом, дуже схвильований.
Дивиться у куток: «Хто за цим столом?»
Старий поліціянт відділу вбивств.
Вісім дірок від куль.
Одинадцять колостомних мішків.
Випалює сьому ранкову цигарку.
Це той тренажер.
Дивиться на батута-новачка:
«Ще усвідомиш, малий.
Думаєш, у мене не було мрій, коли я прийшов сюди?
Я був найкращим!
Я вмію показувати фільми, серіали, програми про гори — усе!
Ой! Я збирався цілком змінити цей дім товстунів.
Хлопець, який тебе привіз, був на мені в перший день.
Гарний спортивний костюмчик.
Маленький iPhone. Він завантажив купу подкастів.
О, мислитель!
Став на мене, розтягнув свої товсті стегна,
розганяв кров туди-сюди.
Я думав, чимало пробіжить.
Не пробіг далі першої реклами ресторану.
Зіскочив з мене.
Пішов читати повідомлення в туалеті.
Він так і не повернувся.
Він прийде завтра. Він буде у своєму спортивному костюмчику.
Він, певно, увімкне плейлист на своєму iPhone.
Так.
П'ятдесятилітній з покоління X. Упевнений, що все буде з Нової хвилі 80-х.
Ось як він схудне. Завдяки ностальгії.
Він вискочить на тебе,
почне стрибати вгору й униз, як гібон, повний Skittles.
Яку першу пісню послухає? Просто зараз назву.
Це Go-Go — Our lips are sealed.
Це буде перша пісня.
І ти будеш у захваті. "О, він стрибатиме цілу годину"!
«Він і мосту не перейде.
Щойно Джейн Вівер почне співати Hush my darling,
він зістрибне. Піде читати повідомлення в туалеті.
І ніколи не повернеться.
Погаси в собі всю радість, і більше нічого не принесе тобі страждань».
Це найсумніший мультфільм Pixar у…
Якщо знімуть мультфільм із братами Сафді,
то він буде таким.
Гарві Кейтель — тренажер.
Тімоті Шаламе — батутик.
І Френсіс Мак-Дорманд — напівнадутий м'яч для фітнесу.
Дах поїхав під час локдауну.
Я сягнув свого психологічного дна під час локдауну того ж дня,
що й мої дружина й донька. Ми всі одночасно сягнули неймовірного дна.
Був будній день.
Ми всі в будинку, залишалися всередині. Виконували своє завдання.
Зупиняли поширення.
Моя донька була на кухні, і зненацька сказала:
«У нас на подвір'ї дивний хлопець».
Якого біса? Я підбігаю: «Що?»
Дивлюся: «Я нікого не бачу. Ти когось бачила?»
Каже: «Якийсь дивак пройшов через наше подвір'я
і обійшов ззаду, біля дерев. Він там».
Подумав: «От чорт!»
У нас скрізь є камери.
У мене на телефоні є додаток. Натискаю і бачу, що бачить камера.
Я чекав. Я збирався вийти й сказати йому щось.
Хотів знати, з чим мав справу.
Не знав, що там.
Може, це хіпі заблукав і хотів пожонглювати з кимось м'ячиком.
«Я пожонглюю з тобою».
Може, маніяк, оголений, з відром курки на члені з мечем.
Я ж не знав, що там. Хотів бути готовим.
Та камери не завантажувалися, я чекав. Чорт забирай.
Тоді моя дружина
пройшла повз нас,
ні пари з вуст,
і пішла собі газоном.
На ній була біла літня сукня, яка підіймалася на вітрі, вона боса.
А в руках — рожева алюмінієва бейсбольна бита.
І дивлячись на її крок, я відразу бачив, що вона йде вбивати.
Гляньте на гарячу хіпарку, яку хочу трахнути, і щоб вона мене вбила.
Ура.
Тож
вона…
Я не відразу усвідомив, що вона робила, а потім я потопав за нею
в шльопанцях і вільних штанах, та вона вже за рогом
і вже нападала на хлопця.
Бувши за рогом, я почув, як вона кричала:
«Хто ти, у біса, такий? Котися з мого подвір'я!
Я тебе випотрошу».
Тож…
Я…
Я повернув за ріг.
Вона була в стійці.
Як Ума в «Убити Білла»,
вона була готова.
Хлопець, на якого кричала,
був трохи неохайним, не схожим на божевільного чи безхатька,
тримав телефон,
був трохи дивним, а вона просто волала на нього:
«Що ти тут, у біса, забув?»
Зараз я перерву історію
і розповім, що відбувалося.
З нашим кондиціонером було щось не так. Я…
Я подзвонив підряднику
й запитав: «Відправите когось, щоб він полагодив кондиціонер?»
Не сказавши нам,
він дав цьому хлопцю адресу й код від воріт і відправив його додому.
Тож так, велике непорозуміння.
Моя дружина кричала на нього, і вона просто, бляха,
наче пекельна валькірія
волала на цього хлопця: «Хто ти, у біса, такий?»
Але й він добряче протупив.
Коли перед вами валькірія з вогнищем в очах,
яка тримає шматок металу кольору піхви,
погрожуючи вбити вас,
відповідайте короткими розповідними реченнями.
Цей хлопець
почав щось утирати на кшталт: «А хто ми всі такі? Розумієте…
Кожен день… і колесо в небі…»
От чорт забирай.
Вона вже тримала биту обома руками. Вона хотіла замахнутися на нього,
тоді він подивився на мене, і в ту мить
він злякався.
Намагався сказати: «Я Майкл.
Ваш Стів прислав мене розібра…»
А дружина каже: «О Боже, він не сказав, пробачте мені.
Боже, я йому зараз подзвоню.
Це цілковите непорозуміння. Може, ви підете…»
Чувак радо пішов.
Думаю, він їхав додому і думав: «От бідолаха. Боже мій.
Секс точно неймовірний, але…»
Чуєте історію і думаєте: «Це не по-чоловічому.
Дав дружині… Бог знає, що могло статися!»
Думаю цілком навпаки.
Думаю, час і місце, де ми з'явилися
зробили нас ефективнішим засобом запобігання вторгненню до дому.
Адже він не боявся, коли вона кричала на нього, так?
Він продовжував: «Я…»
Знаєте чому? Він не міг усвідомити те, що бачив.
Шикарна валькірія, метал кольору піхви, крики. Забагато. За-бляха-багато.
Не міг усвідомити.
І знову ж таки, вона була схожою
на інопланетну сексуальну мегеру, що збиралася його вбити.
Не міг усвідомити.
Знаєте, що він зміг усвідомити?
Мене.
За півтора метра позаду неї, адже здавалося, що я той, хто каже:
«Нічого не можу вдіяти, коли вона така.
Я намагався змусити її піти до психіатричної лікарні, розумієш?
Вона сказала, що спалить будинок.
Вона вбила стількох кур'єрів Amazon.
Я вже не можу копати могили в пустелі. Будь ласка, біжіть!»
Я стаю в пози, щоб зробити фото для обкладинки на Netflix…
А якщо я… А якщо вони…
А якщо використаю… Ось що я зроблю. Дивіться. Ось так.
Послухайте. Це…
Це не жарт у випуску, та якщо ви дивитеся Netflix,
і це «наступне», ви подумаєте: «Гляньмо-но хвилинку це.
Що це, бляха, таке?»
Я вакцинувався й отримав бустерну дозу. Так. Дякую. Це не має…
Дякую. Але…
Те… Дивіться.
Дякую. Але й сумно, що на це аплодують.
Чи не так?
Оплески за мінімальну турботу про своє здоров'я?
Наче я б сказав: «Народ, я витираю дупу після дефекації, Дякую…» Ні.
Люди.
Ні.
Я не герой.
Це лісоруби, які рубають дерева…
Ось хто герої.
Припускаю, тут є лісоруб. Гаразд.
Або склоочисник з ентузіазмом.
Я вакцинувався, щойно з'явилася вакцина.
Негайно. Я не пропускав черги. Я не скористався привілеєм, але…
я скористався інсайдерською інформацією,
і мені трохи паршиво через це. Ось як я це зробив.
Коли з'явилася вакцина… Я маю друга, який живе у Ріверсайді.
Він подзвонив і сказав: «Не знаю, чи варто казати, але там,
де я живу, самі фанати Трампа. Ніхто не вакцинується.
Поряд зі мною є жінка, яка сидить за столом.
Пропонує вакцинуватися. Ніхто цього не робить.
Вони викидають вакцини ящиками.
Якщо приїдеш, отримаєш вакцину.
Навіть не записуйся». Тож я поїхав туди.
Я зайшов. За столом жінка.
Я кажу: «Даруйте. Я хочу вакцинуватися».
Вона така: «Ви що?»
У неї не було… У неї закінчилися романи Толкіна для читання.
Сказала: «Так. Зараз усе зроблю. Станьте там».
Поки я чекав, мій друг мав рацію, усі, хто заходив:
«Бажаєте вакцину?» «Ні, дякую».
І один хлопець сказав:
«Ага! Ні, дякую».
Типу: «Гарна спроба, тіньовий уряде. Думаю,
утримаюся від жучка поки що, якщо ви не проти.
Зачекайте. Так. Я знову в Rite Aid.
Хотіли вживити клятого жучка… Чекай. Зникає сигнал.
Ось так. Ага, ні. Я не користаюся комунальними послугами.
Так. Я передзвоню».
Я вакцинувався. Знову вакцинувався і двічі отримав бустерну дозу. Усе, бляха, добре.
У 1955-му
з'явилася вакцина проти поліомієліту, у 1955-му.
Ми були за два роки
від супутників.
Не існувало супутників!
Америка була дуже відсталою, расистською, гомофобною, сексистською,
і ці бовдури-расисти без супутників
ставали в чергу, щоб отримати свою кляту вакцину!
Якого біса?
«Вакцинуйте мене. Я не можу доглядати ці фонтани з візка.
Я не можу бити цих квірів у залізній легені! Дайте науку!
Я що, печерна людина?»
Зараз
2022-й рік,
який, по-перше, здається несправжнім. Правда?
Не схожий на вигадку?
Наче дешевий науково-фантастичний фільм: «У 2022-му…»
«Ви просто накидуєте цифри. Господи! Хто це написав?»
Зараз 2022-й.
У нас є роботи на Марсі.
Вони надсилають нам відео в TikTok.
Половина країни каже: «У цій голці відьомська отрута.
Я вам кажу. Не дам улити в себе відьомську отруту.
Заберіть свої чаклунські голки.
Я маю подивитися відео,
яке робот з Марсу надіслав на всесвітній мозок, який я тримаю в кишені.
Та заберіть усю цю науку подалі від мене».
Якби таке ставлення існувало в 1955-му,
уряду довелося б зробити одну з тих реклам —
маленький мультик, у якому виходить підшкірна голка.
«Кого простромити, щоб вилікувати поліомієліт?» Наче маленька…
Так.
«Саме так, гостренька. Розкажи про свої переваги».
«Мої переваги? Ваші ноги функціонуватимуть. Як вам така перевага?
Блазні з середньовіччя».
Зараз світ цілком змінився.
Світ змінився. Правда?
Круїзні кораблі? Їх більше не буде. Попрощайтеся.
Наші внуки не знатимуть, що таке буфет.
Чорт, Ковід змінив усе.
По-перше, кожен круїзний корабель заброньований до 2026-го.
Люди не можуть дочекатися, щоб ступити на баржу чуми
й насолодитися відкритим океаном.
Ой, дайте мені померти біля водної гірки!
Повернуться не лише буфети,
вони повернуться із дивними посланнями консерваторів.
У кожного буде своя ідея.
«Завітайте в буфет "Альфа-самців капітана Ковіда"!
Ви соєвий лівацький хлопчик,
якому потрібен охоронець від чхання біля клем-чаудера,
чи ви здатні трахнути свою дружину? Тоді завітайте
до "У капітана Ковіда".
Доведіть, що не вакциновані,
й отримаєте безплатні гребінці кімнатної температури.
Саме так».
Я слухав музику 70-х на сьомому дорогою сюди.
Так, на моєму супутниковому радіо XM Sirius.
Любите музику 70-х? Вам на сьомий.
Уся музика 70-х, 70-ті на сьомому.
Любите музику 80-х? Вам на восьмий.
На восьмому 80-ті.
Любите музику 90-х, чому не натиснете на дев'ятку?
Подобається музика 40-х?
Ну на четвірку не треба натискати.
Раніше — так, 40-ві на четвертому.
Тепер — канал 71.
'40s Junction.
Любите музику 50-х? Що ж, вам на 72-й канал.
'50s Gold.
Любите музику 60-х?
Сімдесят третій, '60s Gold.
Чому ці три канали перемістили
до зовнішнього краю
всесвіту XM Sirius?
Я скажу вам, чому.
Їхні слухачі помирають.
40-ті, 50-ті, 60-ті.
Ці слухачі мруть як…
Слухачів музики 40-х залишилося п'ять.
Троє ветеранів Другої світової та пара хіпстерів-бунтівників.
І все.
Це всі, що залишилися.
«Знаєте, хто — панк-рок? Арті Шоу». Та припини.
Ми можемо сміятися і насолоджуватися цим, але за нашого життя
музика 70-х, 80-х, 90-х лізтиме все далі на наборі.
Так можна відстежити, як помирають покоління,
спостерігаючи, на яких каналах станції.
Легше з 70-ми, 80-ми, 90-ми. Надіюся, коли це зроблять,
вони трохи обміркують назви, як це зробили з каналом музики 40-х,
'40s Junction, вокзал, спогади.
Я розумію. Картинка в голові. Тоді просто здалися.
«'50s Gold, '60s…» Що?
Чому не «Спідниці-пуделі й молочні коктейлі»?
Чому не «Олія пачулі й любовні намистинки»?
Дайте каналу 70-х назву, яка символізуватиме десятиліття.
«Радіо: ми з мамою розлучаємося».
Як вам таке? Непогана назва.
Авжеж.
Так.
«Радіо: велетенські свічки чомусь скрізь».
Вісімдесяті — «Радіо: тека для зошитів».
А канал 90-х міг би бути…
Не знаю.
Абра Мур — «Чотирилиста конюшина» на…
Привіт. Ви живете в Денвері, мем?
-Я живу в Колорадо-Спрінгз. -Живете в Колорадо-Спрінгз?
Гарно. Дякую, що приїхали.
Гаразд. Що ви… Добре, що я дізнався. Це не проблема.
Слава Богу. Народ, це не проблема. Усе добре.
Працюєте в Колорадо-Спрінгз?
-Чим ви займаєтеся? -Я лікарка.
Ви лікарка. Боже мій, головата. Гаразд.
Яка ваша спеціалізація?
Я дитяча неврологиня.
Дитяча неврологиня.
Боже мій!
Ви наче…
Ви служите своїй громаді. Ви допомагаєте дітям.
У вас позитивна робота, до якої ви позитивно ставитеся.
Це смерть комедії. Мені треба перемкнутися на когось іншого.
Тут немає нічого.
Мені треба поговорити із виробником мету або розлученою. Це…
«Допомагаю дітям жити».
Гаразд.
Чорт.
Це… Ви з нею? Ви разом? Це ваш чоловічок?
-Мій чоловік. -Чоловік. Чим займаєтеся?
-Я юрист. -Ви юрист?
Нарешті.
Якесь зло.
Якщо це якийсь позитивний юрист зі співпраці з громадою,
я, бляха… На чому ви спеціалізуєтеся, сер?
Розслідую статеві злочини неповнолітніх.
Розслідуєте статеві злочини неповнолітніх.
Що ж…
Коли кажете «статеві злочини неповнолітніх»
ви маєте на увазі людей, які скоїли такі злочини проти неповнолітніх
чи неповнолітніх, які коять такі злочини?
Неповнолітніх злочинців.
Треба бути обережними з формулюванням.
І коли ви кажете… А потім що? Вони… Чому я…
Що це, у біса… Треба…
Ця поза була непоганою для того фрагменту.
Не робитиму решту шоу на кшталт: То ким ви працюєте?
Що я, у біса, роблю?
Ви переслідуєте неповнолітніх злочинців.
Добре.
А ви неврологиня-педіатр.
Тож ви допомагаєте полагодити мозок дитини, який працює неправильно.
А ті, які не вдається, він кидає за ґрати, так?
Ви так двоє…
Ну ось.
Ось наступна команда «Марвел». Гаразд.
Тож…
Це було мило й похмуро водночас.
Це рідкість.
Це як готка, яка тримає кошеня. Гаразд.
А ви? Ви живете в Денвері? Так? Чим ви займаєтеся в Денвері?
Я працюю в барі, і я студент.
Працюєте в барі, і ви студент.
А, це фільм Тома Генкса 1980-х. Гаразд.
То
що ви зараз вивчаєте?
Кібербезпеку.
А вдень він патрулює інтернет.
Уночі — слизькі соски для секретарок, так?
То ви бармен і ви хочете врешті працювати
в кібербезпеці, звісно ж?
-Так. -А робота бармена оплачує рахунки.
Оплачує навчання.
Що найстрашніше ви дізналися
про кібербезпеку? Наскільки ми близькі до величезної хакерської атаки,
коли банкомати припинять працювати
і всю нашу історію пошуку порно буде злито? Коли це трапиться?
-Майже ніщо не є приватним. -Майже ніщо не є приватним.
Ми всі це вже знаємо. Це не…
Боже мій, ви колись… У дитинстві
був якийсь козел, який знущався з вас, був вилупком,
а тепер, коли ви опановуєте навички кібербезпеки,
ви можете копатися в житті цієї людини,
і розір-бляха-вати його, якщо забажаєте?
Ця спокуса колись спадала на думку?
-Досить часто. -О!
Ви шукали імена старих хуліганів і все таке?
Я вирішив не робити цього.
Ви вирішили не робити цього.
Це дуже адвокатська відповідь. Це було… Ви чули це?
Боже.
Це дружина чи дівчина?
-Так. -То хто вона?
-Дівчина. -Дівчина!
І ким ви працюєте?
-Я педагогиня. -Ви педагогиня.
Що ви… Дякую.
Овва.
У яких сферах ви викладаєте?
Я допомагаю старшокласникам отримати безплатний кредит на навчання.
Допомагаєте отримати безплатний кредит на навчання.
Клас.
Татуйована рука допомагає зблизитися, коли вони кажуть: «Вона крута»?
«Вона норм».
-Це має допомагати. -Так і є.
Ви робите татуйовану руку помітною?
-Змушують носити довгий рукав? -Показую зненацька.
Зненацька показуєте, сидячи собі…
Дамо вам клятий кредит,
поки ви дивитеся на Gashlycrumb Tinies ось тут. Ось так.
У вас теж є тату. Давно зустрічаєтеся?
-Три? -Чотири. Три-чотири роки.
Три-чотири роки?
Трохи кібербезпеки…
Ну ж бо, народ.
Ви живете разом?
Ой, чудово!
То ви… Вона ж крутецька в…
А він може дістати безплатні кредитні штуки й усе таке.
Ну ж бо.
Зведені Богом. Зробіть це.
Хіба не може використати кібербезпеку, щоб отримати безплатний кредит дітям?
Змінити оцінки, запхати в Гарвард.
Ще одна клята команда. Гаразд.
Дві команди супергероїв у першому ряду.
О, вітаю, сер.
Шорти в першому ряду. А ви сміливий.
Ось так. Більше впевненості в собі, ніж у мене колись буде.
Ви живете в Денвері?
-Так. -Чим займаєтеся в Денвері?
Власне, працюю в Боулдері.
Працюєте в Боулдері, живете тут, працюєте в Боулдері.
А там чим займаєтеся?
Працюю в продуктовому.
Працюєте в продуктовому.
З цим волоссям на обличчі? Вони не проти?
Я не питатиму, у якому.
-Це дивно. -Точно здогадалися.
Можливо. Стривайте. Яка ваша конкретна робота в продуктовому магазині?
Я менеджер.
Менеджер у продуктовому магазині.
Ви керуєте всім магазином чи одним відділом?
Так.
Так, частиною.
Частиною.
Відділом алкоголю? Якою частиною…
Ви здаєтеся враженими, почувши, що працюєте в продуктовому магазині.
Я працюю в продуктовому магазині!
З ким ви тут? Це ваш друг?
Ось ваш друг, і де ви працюєте?
-Я працюю з дому. -Працюєте з дому.
-У продажах. -У продажах.
-Я продаю лампочки. -Продаєте лампочки.
Ви запитуєте мене? Наче ви такі: «Я продаю ламо…»
Відповідаєте на питання, наче я розслідую вбивства. Ви такі:
«Я продаю лампочки». Наче це не…
Ви продаєте лампочки з дому.
Я продавець освітлення.
Ви продавець освітлення, тож залишаєтеся вдома.
Ви телефонуєте людям чи спілкуєтеся в інтернеті?
-В інтернеті. -В інтернеті.
-І намагаєтеся продати лампочки. -Так.
Фізичним особам чи корпораціям?
-І те, й інше. -І те, й інше. Це до біса дивно.
Я не знаю, як…
Ви зідзвонюєтеся в Zoom і кажете: «Швидко,
увімкніть усе світло.
Досить паршиве, так? У мене є розв'язання цієї проблеми для вас».
Недалеко від істини.
Як, бляха, цікаво.
Гаразд. Ви двоє чудові і ви не команда супергероїв. Вибачте.
Це… Я не знаю, хто ви, бляха, такі.
Хлопець, який працює в магазині… Він не знає, що він там робить.
Ще один хлопець дзвонить у Zoom і продає лампочки.
Думаю, у вас дивна сторінка на OnlyFans. А це все — ваше прикриття.
Ви насправді не продаєте лампочки.
-Це DC Universe. -DC Universe. Дуже…
Добре, частина для задротів. Добре.
Не смійте!
Це був веселий перший ряд. Поаплодуйте їм.
Дякую вам. Овва.
Подобається градація.
Лікарка, юрист, кібербезпека, учителька,
якийсь магазин, лампочки, мабуть. Не знаю.
Ідеальний темп.
Знаєте, що погано старіє? Свідомість.
Справді.
Я свідомий, гадаю.
Але знаєте що? Колись я не буду свідомим,
як і всі ви.
Будьте свідомими. Будьте відкритим. Та не пишайтеся сильно.
Бо це ще вилізе боком.
Скасовані за несвідомість були свідомими щодо чогось.
Вони не встигали за прогресом.
Прогрес завжди, бляха, нищить усіх.
Я за трансгендерів, за гей-шлюби, за права геїв і за абор…
Ні.
Це не… Я хочу сказати,
що колись я таки постраждаю.
Я буду виступати в 70 і видам щось, чого не розумітиму.
Я скажу: «Не думаю, що людям варто трахати своїх клонів».
«Фу!» Буде якесь дивне…
Та ну. Я за трансгендерів.
«Пішов ти, ненависнику клонів!»
Ні, я дуже прогресивний!
#Зупинимоненавистьдоклонів, тоді мені доведеться…
Доведеться відстоювати.
«За моїх часів ми не кінчали в пробірки
й не трахали все, що з них виходило! Якщо через це я поганий, то вибачте!»
«Фу!»
До речі, так можна зрозуміти, чи ви пригнічена меншина
або, знаєте, маргінальна група, яку раніше поливали брудом,
а тепер ви знаєте, що все добре,
коли білі гетеросексуали починають питати, чи жарти нормальні.
Саме тоді ви розумієте… Трансгендерна спільнота прорвалася,
бо раптово білі гетеро подумали: «Це нормально?
Цей жарт підійде? Він нормальний?»
Розумієте?
Але в будь-якому разі, таким чином у майбутньому
білі гетеросексуали будуть меншістю,
тоді їх запитуватимуть придурки: «Я маю жарт
про білого гетеро-хлопця, і він грає в боулінг. Це нормально?
Ви ж граєте в боулінг, так? Це ж не образливо?
Він слухає Limp Bizkit, "іронічно", гаразд?
Це "іронія". Я роблю це іронічно».
Прокляття, останні шість років. Чорт забирай.
Я так панікував у 2016-му і всі наступні роки:
«Що, бляха, відбувається? Боже мій, Америці кінець?»
Тепер знаєте що?
Це не так. Зараз погано,
але все, що відбувається, має статися саме зараз.
Знаєте чим був 2016-й?
Це була остання істерика бумерів.
Ось чим він був.
Остання
істерика бумерів.
Щоразу, коли покоління старіє,
воно панікує, бо смерть страшна й огидна,
і воно запихає когось жахливого до Білого дому перед відходом.
Таке вже траплялося. Найвеличніше покоління…
Найвеличніше покоління, Боже, боролося з нацистами,
врятувало світ від тиранії, устало з колін, збудувало передмістя,
виростило бебі-бумерів, а потім почало старіти.
Волосся стало сивим, член більше не працював,
геморой і гістеректомія.
Вони запанікували. Це кінець 70-х.
Панк-музика не знає, що коїться. «До біса.
Запхайте старого актора ковбойського кіно в Білий дім. Так, пішли ви.
Я був тут, чорт забирай!»
Потім виросли бебі-бумери. Подумайте про них.
Вони були на передовій сексу, рок-н-ролу, бунту.
Вони були богами в юності, а тоді постаріли.
Їхнє волосся посивіло, члени припинили працювати,
геморої та гістероктомія,
кляті покоління X та покоління Z почали висміювати у твітері й TikTok.
Вони не розуміють усю цю хіп-хоп музику.
Думають: «Боже, я скоро помру. Якого біса тут коїться.
Запхайте ведучого расистського ігрового шоу у Білий дім. Так, пішли ви!
Я був тут!»
Я з покоління X.
Що ж,
наша істерика буде більш ніж потворною.
Коли ми почнемо старіти, сивітимемо, а члени не працюватимуть…
Лише Бог знає, кого ми запхаємо в Білий дім.
Це буде або Едді Веддер, або Джанін Гарофало, хтось із них.
Не знаю.
Послухайте.
Я їх люблю.
Джанін була б жахливою президенткою.
Я знаю її з 90-х. Я обожнюю її. Вона й сама б сказала це.
Джанін, будь президенткою. «Аж ніяк».
Боже мій, стривайте. Так вона й переможе.
Подумайте, як думає покоління X, але саме це нам і потрібно.
Ідеально.
«Ні, я серйозно. Не робитиму цього». Так, ми знаємо.
Вона завалить дебати. Не буде агітувати.
Вона не прийде на власну інавгурацію.
Так, буде круто.
Її любитимуть ще більше. У нижній частині екрана на CNN:
«Уже 312 день президентка не з'являється».
Кадр з нею в кав'ярні: «Я ж казала, що не робитиму цього».
А тоді ми помремо
і не побачимо, кого покоління Z запхає у Білий Дім.
Президент Лоґан Пол.
Я не… Дивіться. Я не знаю.
Президент Джо Роґан.
Він би… Люди, послухайте.
Я знаю Джо з 90-х.
Він милий хлопець.
Він злетів з котушок. Знаєте чому?
Бо хтось дав йому сто мільйонів доларів.
Це підштовхне будь-кого. Виходить краще, ніж вийшло б у мене.
Якби в мене був подкаст про в'язання
і хтось дав би мені сто мільйонів, я б трахав пряжу на своєму подкасті!
Джо казав би: «У Петтона дах поїхав.
Боже мій».
Старіння — не погано, якщо не сприймати особисто.
Це ключ.
Сприймайте як… Удайте, що ви Джефф Голдблюм у «Мусі»,
і ви дивитеся на всі ці дивні штуки… «Боже мій!»
Візьміть записник у шкіряній палітурці. Робіть нотатки, знаєте, пізно вночі…
«Мої пуки пахнуть старими книгами.
Але я не їм старих книг. Це…
Це потребує додаткового дослідження.
День 17. Я припиняю дзюрити довше, ніж дзюрю.
Це чекає нас усіх.
Я завершу історією про ще один мій зрив.
Усе руйнується. Але знаєте що?
Надворі 21 століття. Усе гаразд. Не забувайте про це.
Минулого року в листопаді мені довелося зробити
невелику операцію.
Я розповім цю історію. Використаю прикраси поглибленої англійської,
щоб не була такою жахливою. Бо вона жахлива.
Мені зробили незначну операцію, таку,
скажу так,
яку роблять чоловікам мого віку, які багато сидять.
Розумієте, про що я?
Я боявся. Ковід у розпалі. Боже, а якщо мене інфікують?
Але я забув, що живу у 21 столітті.
У мене є всі ці переваги в колонці «плюсів».
У день операції я викликав авто телефоном.
Приїхало авто. Водій у масці. Я в масці.
Авто чисте, мене відвезли в лікарню.
Лікар зустрів мене, показав всі протоколи чистоти.
Сказав: «Цю операцію ми вдосконалили. Це лише година. Годину без свідомості.
Сьогодні підете додому».
Увів знеболювальне. Я отямився за годину. Боже, усе добре.
Каже: «Усе добре.
Ось передові знеболювальні, які допоможуть вам одужати.
Ви нічого не відчуєте.
Візьміть свій телефон і викличте інше авто.
Ви живете у 21 столітті».
Так і зробив, авто відвезло додому.
Коли повернувся додому, я мав пристрій, на який я міг викликати фільми, книги,
телешоу, музику, щоб я не нудьгував, поки одужував.
Двадцять перше століття.
Коли вийшов з лікарні,
лікар сказав:
«Є певна функція тіла,
якою ви звикли користатися щодня,
і наступні кілька днів
ви цього не робитимете.
А потім через три-чотири дні
ви зненацька
зробите це.
Але коли ви вперше це зробите,
то буде кепсько.
Нічого соромитися.
Це станеться, це частина відновлення.
Зцілюйтеся з миром».
Я пішов додому.
Першого дня я дивився фільми. Я читав книги на iPad.
І пішов спати. Нічого не сталося.
Наступного дня дивився фільми, читав книги на iPad, ліг спати.
Нічого не сталося.
Третій день —
дивився фільми, читав книги на iPad,
ліг спати.
Ранок, 3:30.
Це стається.
Та я прокинувся, коли це відбувалося, і я відчув це.
Я на пів секунди попереду.
Боже мій, це не стане катастрофою. Я вистрибую з ліжка.
Усе гаразд. Я долаю цілу спальну кімнату.
Я заходжу в туалет. Я за три метри від туалету.
Я зможу.
Бум! Ні.
Мені вдалося зняти білизну й спортивні штани.
Що в десять разів погіршило ситуацію…
бо тепер…
наша первозданна біла ванна…
була
прикрашена до осені. Як вам таке?
Так.
З Днем подяки.
Тож
я стояв там,
думав: «Боже, маю два варіанти: відмитися або ризикнути,
щоб дружина побачила цю катастрофу, чого вона не заслуговує.
Тож я обрав другий варіант.
Я все прибрав спершу. Я взяв купу рушників.
Я прибрав усе у великий огидний жмут.
Я зняв увесь одяг,
включаючи футболку. Я зіпсував футболку.
Фізики.
Тож…
я взяв цілий жмут
до… Я вже голий.
Спустився на кухню з цим жмутом жаху,
дістав мішок з відра, поклав це в мішок.
Тепер, о четвертій ранку,
я маю іти до кінця подвір'я.
Де стоять сміттєві баки.
Відкриваю. Закидаю.
Я просто стояв там.
Голий.
Четверта ранку,
і я просто
дивився на місяць.
Кілька годин тому
я був у 21 столітті
з доступом до передових технологій, медицини, транспорту,
а тепер
лише за кілька годин,
я побачив себе
голою мавпою, якою я завжди був.
Гола
вкрита лайном мавпа,
яка є в кожному з нас.
І я відчув дивну мить спокою,
бо це було так жахливо,
і я подумав: «Знаєте, я найдалі
від 21-го століття, наскільки це лише можливо.
Я навіть ближчий до моїх предків неандертальців.
У цьому є щось дивно очисне, і це відчуття просякло мене на десять секунд.
Тоді я згадав, що всі мої сусіди мають камери на дверях.
Усі отримали різдвяну листівку того року.
Щиро дякую, Денвере!
Дякую!
Дякую, народ. Дякую!
Дякую всім вам.
Дякую!
Переклад субтитрів: Богдан Кордоба