Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Сьогодні весь світ спостерігатиме рідкісне небесне явище:
повне місячне затемнення в ніч повного місяця.
Повне місячне затемнення можна буде побачити
в середземноморському небі
й у деяких регіонах Західної Азії та Північної Америки.
Наступного разу це рідкісне природне явище очікується через 19 років.
-Зроби тихіше. -Місячне затемнення…
Так. Дозування залежить від ваги собаки.
Пані, дайте йому цілу таблетку. Розітріть її й змішайте з їжею.
Гаразд. Тоді пів таблетки.
Дотримуйтеся інструкції щодо ваги на коробці.
Навіщо? Скільки він важить?
Гаразд. Дайте йому три чверті пігулки для надійності.
Ага.
Припини.
Ні, це я не вам. Це я собаці.
Так. Доберман. Він дикун, я знаю.
Ні! Сидіти, Зізо! Сидіти.
Хороший хлопчик.
Три чверті пігулки для надійності. Так, пані.
-Куди ти йдеш? -Я тобі казала. До Тіни.
Не бреши мені, Софі.
Добре, не вір.
-Хто тебе підвезе? -Тіна з друзями, яких ти не знаєш.
Там буде цей Жалал, Жіло, чи як його там звуть?
Ні.
Софі, не бреши мені.
Я не брешу. Я йду до Тіни й не знаю, хто там буде.
А це що?
Чому вони у твоїй сумці?
Це Тіни. Я ношу їх для неї.
Тіна.
Думаєш, я дурна, Софі?
Я не ідіотка. Ти з ним спиш?
Не відповідай. Я скажу татові. Ти доводиш мене до сказу.
Ти сама себе доводиш.
Мамо, Емед повечеряв. Він може сказати, що голодний, щоб не лягати спати.
Молохію подають гарячою.
Так, я її накрила, щоб не охолола.
Хоча ти її накрила, жир усе одно загусне.
Сподіваюся, що ні.
Саро! Емеде! Ви не бачите, котра година?
Вимикайте все і йдіть спати. Уперед.
-Ну, мамо! П'ять хвилин. -Мамо.
Яких п'ять хвилин?
Геть! Емеде, вимикай, бо я тебе залоскочу.
У них скоро мозок розплавиться.
Ну ж бо, діти! Ходімо.
Їм розплавить мозок увесь той цукор, який згодовує їм твоя мама.
Я принесу рис і кролика.
Чекай.
Я не п'ю таблетки.
Що?
Ось. Я знайшла це в сумці твоєї доньки.
-Ти порпалася в її сумці? -Я шукала папери.
Серйозно?
Вона кудись іде з Жіло, цим її хлопцем-придурком.
Ти порпалася в сумці?
Так, порпалася. Це все, що тебе турбує?
Твоя донька некерована, Валіде.
Скажи їй, що вона нікуди не піде.
Мей, їй скоро 18. Вона робитиме, що захоче.
Чому ти з нею такий м'який?
Хочу побачити обличчя Мей, коли я принесу їй кролика.
Я забула телефон. Вибач. Секунду.
Ходімо?
Скільки дітей її віку ти бачила в клініці?
Ти не можеш це контролювати. Я тебе не розумію.
-Вона моя донька. Це інше. -Ви зіткнулися лобами.
Думає, що виросла й може робити що завгодно?
Так, вона вже доросла. Вона більше не дитина, Мей.
Моя мама так не хвилювалася.
До чого тут твоя мама? Я не вона.
Я її не засмучував.
Ти був хлопцем. Це інше.
Ти про що?
Годі тобі!
Якби вона була хлопцем, це було б нормально?
То ти тепер крутий тато?
Зосередься на цибулі.
Що це за дешеве вино?
Якийсь несмак? Може, купити інше?
Несмак?
Це французьке органічне вино за 40 доларів.
Ну ж бо, Зіяде. Ти ж їх знаєш.
-Що ти робиш? Не треба. -Здираю цінник.
Це недоречно, Зіяде.
Залиш цінник, щоб вони знали.
Добре.
Що особливого в сьогоднішньому затемненні?
Якийсь час місяць буде темним.
Але це справжній лик місяця.
-У цьому є щось гарне? -Ні, просто дивно.
Кажуть, у цей час стаються дивні речі.
До речі, це саме місячне затемнення.
Гаразд.
Не така я й темна.
Ніч яка місячна.
Вітаю!
-Вітаю! -Вілле!
-Як справи? -Так скучила за вами!
-Скучив. -Я теж.
-Не варто було. Що це? -Молохія.
Нарешті скуштуємо єгипетську молохію.
Не просто молохію, вона з кроликом.
Щоб її приготувати, треба казати «крілик»
-Крілик. -Практикуй.
-Крілик. -І підморгуй.
-Вітаю. -Маюшо!
-Як ти? -Я скучила.
Я теж. Що за кролик?
Ми принесли молохію з кроликом.
-Щоб геть був культурний шок. -Шок?
Шок був у ресторані «Ель-Принц» у Єгипті.
-Хитрунка! Досі пам'ятаєш? -Хіба таке забудеш?
Як запах? Сильний?
Чудовий! Слинка тече.
-І так увесь день. -Неймовірно!
-Що будеш пити? -Готуєш їй весь час.
Нічого. Де Софі?
Одягається. Вона йде гуляти.
-Гаразд. Піду… -Краще не треба.
Навіщо ти це зробив? Я хочу, щоб ти…
-Що сталося? -Я знайшла в її сумочці…
-Цигарки? -Презерватив.
Матінко рідна! І її батько знає, звісно.
-І нічого не робить? -Звичайно.
Не пускай її.
-Добрий вечір. -Привіт.
-Вітаю. -Привіт.
-Привіт, Жано. -Як справи?
-Привіт, Шерифе. -Як ти?
-Маріам, я так скучила. -Я теж.
-Гарна сукня. -Цей колір тобі пасує.
-Дякую. -Привіт, Мей.
-Привіт, Маріам. -Як справи?
-Як ти? -Ти прекрасна!
Дякую, дорогий.
-Мей. -Поцілував два рази.
-Я припаркувався за тобою. -Хоч не зачепив?
Зовсім трохи.
-Нової парочки нема? -Поки ні.
-Лише одна пляшка, Скрудже? -Ти хотів ящик?
-Окрім того, вона за 40 доларів. -Щоб ми не забули?
Я знаю, бачив цінник.
-Органічне. -Органічне? Маячня. Не відкривається.
Рабіх приведе сьогодні свою дівчину. Як її звати?
-Раша. -Раша.
Мабуть, гарненька, раз із ним.
Така ж особлива, як він.
А що таке з Рабіхом?
Таких, як він, люблять жінки. Без образ.
Рабіх кумедний.
За 25 років не бачив його з пристойною дівчиною.
-Сама наволоч. -Заздриш?
Чекай. Що з ним не так?
Він симпатичний, смішний, має добре серце. Люди його люблять.
Додай до цього, що його френдзонять і виручають.
Чому ви причепилися?
Що, всі дівчата, з якими ви гуляли, королеви краси?
Я не це мала на увазі, Жано. Але я…
Це вони.
Так хочу її побачити.
Думаєте, вона сексуальна, і вони всі йому заздритимуть. Що там?
Ніяк не запам'ятаю, де виїзд?
Що?
Ти сам. Де Раша?
-Хочемо познайомитися. -Так.
Я знаю, але вона погано почувалася,
і їй довелося лишитися вдома…
О ні. Це щось серйозне?
Ні. Їй просто недобре, але не страшно.
Шкода! Ми хотіли її побачити.
-Так. -Ця вечеря на її честь.
-Мені піти? -Ні!
Заходь, Бібо! Ми не це мали на увазі.
-Давай сюди. -Любчик!
-Я так скучив! -Я теж!
Усе добре?
-Вітаю. -Вона тебе кинула?
-Припини! -Вона тебе кинула?
Господи, ні! Їй зле.
-Вони посварилися. -Та ні.
-Що з нею? -Вона погано почувається.
-У неї гарячка? -Нема.
-Бібо! Друже! Як ти? -Що з ним таке?
-То ви не посварилися? -Ні.
Як ти, друже?
-Не зважай на нього, він прикрий. -Що з ним?
-Скільки їй років, ти казав? -Я не казав. Оце прийшов.
-Що з вами? -Годі.
-Облиш його. -Дякую.
Не відповідай їм.
-Що це? -Це для Рабіха.
Хочуть знати, скільки їй. Вона стара?
-Що означає стара? -Ми її не знаємо, тож гадаємо.
Вона висока чи низька?
-Гарна? -Гарна.
-Не зважай на них. -Чому, Мей?
Ми хочемо знати, яка вона.
Скажи мені. Забудь про них.
Як її звуть в інстаграмі?
-Її там нема. -Чому?
Її нема в соцмережах.
Покажи її фото.
-Нема в нас фото. -Покажи.
-Сонячне затемнення починається. -Місячне.
Зараз? О так. Почалося. Ходіть, друзі.
-Це місячне затемнення. -Може, повечеряємо? Сюди.
Я помираю з голоду.
-Я бачу два. -Їх два.
А мав би бачити чотири.
Треба налаштувати фокус.
-Так? -Ага.
Не тряси.
-Бачиш? -Так.
-Так гарно. -Гаразд, відійди.
-Обережно. Він дуже ніжний. -Забирайся!
-Ну як? -Неймовірно!
Він тепер у нас астролог!
-Ти щось побачив? -Так, краса.
-Покажи мені. -Тримай.
Ти бачиш два, один на одному?
-Навіщо ти його посунула? -Я не знала, що так буде.
Дивися й налаштовуй під себе.
Добре.
-То як? Раша? -Так.
Що у вас? Що ти відчуваєш?
Усе добре. Ти ж знаєш, як усе на початку.
Усе гаразд.
-Про що ви пліткуєте? -Вона мене допитує.
Я спитала про дівчину. Ховає її.
Вони так хочуть хоч щось про неї дізнатися.
-А ти ні? -Так, звісно.
-Але не так. -Про що ви говорите?
Допит завершено.
Ми розпитуємо його про Рашу.
Я знаю, чому Раша не прийшла.
Рабіх не хоче, щоб ми бачили, як він втратив голову.
-Голову? -Так. Від кохання!
Я ще не знаю, чи кохаю її.
У якому сенсі?
Звідки мені знати, чи я закоханий?
Звідки ти знаєш?
Я забула, чесно.
Якщо тобі хочеться говорити з нею більше ніж 20 разів на день, ти закоханий.
-А якщо 40? -Сорок…
Якщо сорок, тобі кінець!
А якщо ви більше не говорите, ви одружені.
Не смійся. Це поганий жарт.
Скільки ви разом?
Понад місяць.
Досі палаєте пристрастю.
Усе нове, це очікувано.
І що це у вас?
Що це за питання такі?
Кажи. Це секс чи кохання? Щось справжнє чи так?
Будеш із нею, чи це флірт?
-Справжній допит. -Дякую.
Чому? Ми просто хочемо знати.
Гаразд. Що?
-Вона хороша? -Ти про що, Зіяде?
Коли ви напосідаєте, то хоч кричи.
Я згадала, як з вами познайомилася.
Що? Коли? Я не пам'ятаю.
-Я пам'ятаю. -Ні, я була нажахана.
Ні, що тут скажеш?
Новий шлюб, нова країна, люди, яких я не знала.
Я знала, що ви говорите арабською, але деякий сленг…
Але дивися на тебе. Соловейко!
Це погане слово. По-єгипетськи говорити вільно буде «леблеб».
-І «фашха» у вас погане слово. -Це гірше.
Ні, найгірше «мара».
Якось вона ледве не побилася з одним.
Каже йому: «Сучий сину…» І я їй пояснив.
Ні, є ще одне, яке я забула.
Так. «Бокра а бокра».
-Це «завтра зранку». -Вони кажуть «завтра зранку».
Мені було страшно.
Ви Зіядові друзі дитинства, і ви такі близькі.
Звісно, будеш відсторонена.
Страшно? Ти нас боялася?
-Ми янголи. -Бачиш крила?
Того дня я разів із десять переодягалася.
Двадцять.
Ти щось підібрала врешті-решт?
Ні, але мені з вами було так легко.
Наче я була однією з вас.
Чи ні?
Звичайно, так, красуне!
Так, звичайно.
Що б ми робили без Жанжун?
Як довго ти так стоїш?
Іди собі! Вона з тобою весь день. Моя черга.
-Ідемо, я голодний. -А я ні.
-Я помираю з голоду, як ви кажете. -Ідемо.
-Заходьте, друзі. -Підніми.
-Ти все збила. -Так, але це нічого. Налаштуй його.
Слухай професора.
-Ближче. Приклади око сюди. -Так?
Чекай, я налаштую. Тобі видно?
Чесно, не звинувачуй мене у всьому.
Це вперше ми зібралися без Сімі та Нур.
Я говорила з нею вранці. Вона передає привіт.
-Як вона? -Розбита. Зараз у мами.
Це очікувано. У чоловіка роман з дівчам віку її доньки.
Це нелегко.
Не знаю, як вона подолає депресію.
-Ти знав? -Що?
-Про вік цієї дівчини? -Ні.
Ні.
Ти їм віриш?
-Вони всім діляться. -Тебе це турбує?
Звідки нам знати? Думаєш, він нам скаже?
Годі, Маріам.
-Думаєш, ми б сказали, якби знали? -А мали б.
-Друзі для чого? -Що ти кажеш?
Навіть якби ми знали.
Ми б пішли до Нур і сказали, що Сімі зраджує їй
із гарною 23-річною дівчиною?
Їй двадцять два.
-Ви огидні. -Огидні? Чому? Не перебільшуй.
Це чутливе питання. Не варто втручатися.
Потім вони скажуть, що це ми розбовкали, і вони розійшлися через нас.
Дякую. Саме так.
Кажу вам, якщо дізнаєтеся, що Зіяд мені зраджує,
негайно скажіть, і я обіцяю нікого не звинувачувати.
-Ти певна? -Якщо наполягаєш, дозволь мені…
Гей!
Припини. Вона подумає, ти серйозно.
Не хвилюйся, люба. Вони ніколи не розкажуть.
Всі вони однакові.
-Льоду? -Так.
Ми різні.
Так, це даність, як Mac і PC.
Точно.
Справді? І які ж ми тоді?
Ви, чоловіки?
Ви наче дешевий комп'ютер.
-Повільний. -Не багатозадачний.
І підхоплюєте віруси.
Ми інші. Ми думаємо й аналізуємо швидше. Ми як Mac.
-І дизайн теж. -Так.
Дуже дорого. Безплатно нічого не отримаєш.
-Вони розуміють лише одна одну. -Так, але ви без нас не можете.
Що тепер Сімі робитиме?
-Що він робитиме? -Усе.
Без жінки, без дітей і з 23-річною дівчиною.
Їй 22.
На тобі, 22. Він певно нещасний.
Бідний! Яке нещастячко.
Відростить волосся, зробить тату.
Поститиме без упину у фейсбуці й поїде на «Burning Man».
Якби я була його дружиною, я б забрала машину, дім і всі його гроші,
навіть його одяг.
Хай іде до своєї дівчини голий.
-Він робить це й без допомоги дружини. -Точно.
Усе-таки він не ходить голим, і його дружина не забере в нього все.
-Невже? Спитай Рабіха, він розкаже. -Ні, я не такий.
-Я віддав їй усе, щоб дала мені спокій. -Розумно!
Неймовірно, повідомлення може знищити сім'ю.
Ні, це не через повідомлення.
Це через ідіота й крутихвістку.
Зажди. Навіщо вона перевіряла його телефон?
То це вона винна, бо побачила повідомлення?
Ні, усе не так. Я про те…
Він ідіот.
Треба було вилучити повідомлення.
Якщо він хотів зраджувати дружині,
був би обережним.
Як це?
Чекай. То проблема в тому, що він не вилучив повідомлення?
А не в тому, що він дурбецало, й що він напартачив із Нур?
Як це, обережним?
Я про те…
Що? Тепер я винний?
-Передай, будь ласка. -Смачні.
Візьми трохи кіббеха. Вони ще гарячі.
Чи ти боїшся обпектися?
-Смакота, Вілле. -Дуже смачно.
-Що це біля тебе? -Баклажани?
Байдуже.
Зіяд має рацію. Треба бути обережним.
Звісно.
Чому ви дивитеся на мене?
Проблема в тому, що все наше життя в телефоні.
Усі б розлучилися, якби покопалися в телефоні одне одного.
Може бути.
Я не перевіряю телефон чоловіка. Якби він дозволив, я б знала.
Люба, якщо аж так хочеш, ось.
-Телефон Шерифа. -Не хочу.
-Дивися, що забажаєш. -Ні.
-Уперед. -Шерифе. Ми їмо.
-Не наривайся на біду. -Смачного. Жодних проблем. Тримай.
Жодних проблем. А тремтить він, бо змерз.
-Зблід. -Замовкни!
-Жодних проблем. Перевір. -Не буду.
Добре, за однієї умови. Ти даси свій.
Ось. Мені все одно ніхто не дзвонить, хіба лікарі дітей
чи його сестра з Александрії, щоб спитати, як мама.
-А мені вона не може подзвонити? -Ти не відповідаєш.
Якщо Зіяд попросить твій телефон, ти погодишся?
Так. Він може дивитися, що хоче. У мене навіть пароля нема.
У цьому нема потреби, люба.
Я тобі довіряю сліпо.
Овва! Довіра це неймовірно. Заздрю тобі.
Мій чоловік швидше проковтне телефон, ніж дозволить мені до нього доторкнутися.
-Так, любий? -Це неправда, люба.
Ось. Дивися, що хочеш.
Знайдеш лише фото оголених жінок і нічого не зможеш сказати. Це моя робота.
Будьмо, друже!
Ти такий щасливець.
Помічник потрібен?
Так, але не ти.
Ви всі такі незашорені,
ніхто ні від кого нічого не приховує, і між нами нема таємниць.
Звісно, Мей. Ми справжні янголи.
Лише Сімі був сучим сином.
Це неправильно. Кожен із нас має…
Чекай! Має що? Секрети?
Звісно, ні. Ми дружимо 20 років. І у всіх секрети?
Якби в нас були секрети. Принаймні було б весело.
Якщо хочете розважитися, можна влаштувати.
Що?
Зіграймо в гру.
-Зіграймо. -У яку гру?
Просту. Ми покладемо телефони на стіл
і вечерятимемо далі.
І що б ми не отримали: дзвінки, повідомлення, імейли…
Бешкетниця!
Будемо дивитися й слухати разом.
Бешкетниця!
Чому ви всі налякані?
Я думала, ніхто нічого не приховує?
Правда, вони так сказали, тому ми погодилися. А мені подобається!
-До слова, ця гра… -Це гарна гра.
Розважимося. Я граю.
Браво.
Хочете — зіграємо. Я в грі.
Який мужній вчинок!
Ви серйозно? Ми справді граємо?
У чому проблема? Злякався?
Я не злякався.
Ти граєш м'язами, бо твоя дівчина вдома?
Це тут до чого? Я граю. Мені нічого приховувати.
Нічого приховувати…
Нікому нема до тебе діла. Навіть твоїй мамі.
Чому ти змушуєш нас грати в цю гру?
-Який сенс? Чого ти добиваєшся? -Нічого.
Чому ти так розхвилювався? Ти щось приховуєш?
Я — ні, але я боюся, що ти щось приховуєш.
Можливо.
Знати не хочу. Мені байдуже.
Це вона запропонувала. Як вона може щось приховувати?
Так, мабуть, ти хочеш у чомусь зізнатися,
хочеш, щоб те, щоб це відкрилося.
-Цей детектив у тобі… -Так, друзі!
Так роблять серійні вбивці.
Викривають себе, щоб похизуватися кримінальним генієм.
Ти ж не вбивця?
-Оце теорія. -Клянуся.
Розважимося. Набридне — кинемо.
-Як «Правда чи діло». -Та ну! Це дурня!
Зіяде, доведи, що я помиляюся, і поклади телефон на стіл.
Діставай телефон. Хіба тобі важко?
Мені хвилюватися?
-Щодо чого? -Тоді нумо.
-Щаслива? -Ага.
Жодних проблем.
-Ви справді граєте? -Угу.
Що «угу»? Ні, друзі. Нічого не вийде.
Не можна торкатися телефону під час їжі.
Бачиш, які манери?
Сімі був зразком гарних манер.
Він вимикав телефон за столом.
У Шерифа теж телефон вимкнений. Він думає, я не помічаю.
Я ненавмисно. Просто звичка.
Невже? Точно, щоб захистити екран. Так, він дуже дорогий, 200 доларів.
-Ні, люба. Телефон ось тут. -Перед нами.
Перед усіма, екраном уверх. Ламай його, нищ, роби, що хочеш.
Чудово! Покладіть їх один біля одного.
Вони закохаються, і в них будуть маленькі телефончики.
Мило!
Але знайте. Подзвонить його мама — я не беру.
І якщо подзвонить власниця собаки, я не візьму.
Чудово. Побачимо, як піде.
-Заради бога. -Привіт.
-Софіє!
-Тату? Можна поговорити? -Так, люба.
-Так. Перепрошую. -Іди вже.
Котра година?
Зіяде, передай кіббех.
Передай кіббех.
Можеш дати мені грошей?
Софі, не ускладнюй ситуацію з мамою.
Чому ви сваритеся?
Вона сумна й весь час кричить.
Софі.
Скільки їй зараз?
Наступного місяця буде 18.
Вісімнадцять! Досі пам'ятаю, як вона дитям гралася в піску на узбережжі.
Правда? Їй було десять.
Тепер вона грає нам на нервах.
Батьківство — це страшна відповідальність.
Байдуже. Хай з нею тато має справу. Я втомилася.
Це нормально. Ти маєш її відпустити трохи.
Як кажуть: «Бог допомагає тим, хто допомагає собі сам».
І в лиху годину не кидай дружину.
-Невже? -Так.
-«У». Так? -Ага.
«У»… У кого що болить, той про те й говорить». «Т».
Не пригадую прислів'я, яке б починалося на «Т».
-Ти це почав. «Т». -«Т».
Ти ж мене підманула
Ти ж мене підманула!
Ти ж мене підвела!
Ти ж мене!
-Повідомлення. Чекайте. -Кому?
-Зіяду. -Це мені.
Гаразд, прочитаймо?
ХОЧУ ТЕБЕ ЗАРАЗ!
-Що? -«Хочу тебе зараз».
-Хто це? -Не знаю.
Чудовий початок, Зізу!
Зараз буде скандал.
-Ні, але… -Що це означає?
Це означає мерщій, негайно, зараз, цієї ж миті.
Ти заспокоїшся?
Я не знаю цього номеру.
Це, мабуть, комусь іншому.
Не розумію. Як ти міг отримати повідомлення…
-Дивіться. Ще й дзвонить. -Це той же номер, що…
-І хто це? -Відповідай.
Невідомий номер. Навіщо?
-Щоб знати. -Невідомий.
Увімкни гучномовець.
-Це ж гра. -Гаразд. Я відповім.
-Я відповім. Алло? -Гучний зв'язок.
-Я увімкну. -Увімкни.
Ти заспокоїшся? Я увімкну гучний зв'язок. Ось.
Алло!
Алло? Хто це?
Так.
Алло?
Я хочу тебе зараз же!
Як підло!
-Круто! -Як підло!
Ти така дупа.
Оце мандраж.
-Підло! -Казали, буде весело.
-Що тут такого? -Не підло! Весело!
Я знала, що це розіграш.
Мовчи, Жано! Ти знала, що це розіграш?
-Клянуся. -Припини! Ти бачила своє обличчя?
Ти позеленіла.
-Тату? -Так, сонце?
Віддаси телефон?
-Так. На. -Вибач, Зіяде.
-Принаймні попрощайся. -Ні. Навіщо?
-Софі, я скучила. Сідай. -Ні, мушу йти. Па.
-Па-па, доню. Обережно на дорозі. -Па.
Не знаю, що це з нею. Вона зазвичай не така.
Зазвичай вона гірша.
Як тобі пригощання?
У цьому віці вони так швидко ростуть. І зневажають усіх.
Яким був ти в її віці? Певно пустуном.
Пустуном!
Ні, у коледжі Зіяд був… Ти був геть іншим.
Що ти маєш на увазі?
Ти був… Не знаю…
Занудою.
-Так. І набридливим. -Занудою?
Не зважай. Не слухай їх.
Вона була заучкою. Постійно вчилася. Оце зануда.
Навіть його мама здалася.
Мені було її шкода через те, що в неї така дефективна дитина.
Шизофренік чи щось невиліковне. Як ти отямився?
-Я отямився… -Я…
Помагай їй бог. Вона приїхала з Єгипту виховувати тебе, не дітей.
Виховувати нас.
Чесно кажучи, я не знаю, чи зможу.
Ти вагітна й мовчиш?
О! Ні, не…
Намагаєшся?
-Трохи, тобто… -Боже!
-Треба відсвяткувати! -Ще рано.
-Вітання! -Поки нічого святкувати.
Нічого святкувати…
Добре, жодних проблем.
Відсвяткуємо, що дві людини в шлюбі разом сплять.
Я ні на що не натякала.
Адже одружені люди
не сплять разом так часто, як раніше.
-Які люди? -Усі люди.
Як вони сплять тоді?
Як люди.
І…
Вони намагаються завагітніти, а ти святкуєш, що вони сплять разом?
Нічого.
Будьмо, друзі! За всіх майбутніх дітей, які прийдуть і зроблять життя кращим.
-Будьмо. -Зузе.
Тоді я п'ю за тих, хто просто спить разом.
Скільки тебе знаю, тобі нічим не вгодиш.
-Завжди незадоволений. -Що я сказав?
Я просто не розумію, чому без дітей це не життя.
А як щодо тих, у кого немає дітей? Їм себе вбити?
Крім того, подумайте. Ви бачите,
що зараз коїться. Краще не мати дітей.
Неправда. Я хочу завагітніти не тому, що мушу.
-Тоді чому? -На це є 100 причин.
Скажи одну.
По-перше, діти гарнюні.
Вони доповнюють стосунки. Зближують чоловіка й жінку.
То двоє людей не можуть бути щасливими,
якщо між ними нема когось третього?
Навіщо починати ці філософські дебати? Голова закипає.
Щоразу як ми обговорюємо щось важливе,
у тебе починає боліти голова.
Якщо річ у тому, що дитина надає сенс життю,
тоді я цього не хочу.
Я надам сенс своєму життю без чужої допомоги. Гадаєте, я егоїст?
Я справді так думаю, і я не передумаю. Будьмо!
Про що ви говорите?
Що іноді егоїзм означає мати дітей.
Чому це?
Ні, усе навпаки. Я думаю, це жертва.
Коли заводять дітей для наступництва,
для продовження роду,
і щоб допомагали, коли постарієш.
Думаю, це егоїстично.
І ще ця вічність. Ми ледве даємо собі раду в цьому житті.
Я про це все не думаю.
У мене є Софія, і вона робить мене щасливим.
Усе не так складно.
-Діти — це квіти життя. -Так.
Люблю, коли вони сваряться, коли закутую їх у ковдру.
Потім ми граємося у ліжку, і вони засинають на боку.
Думати не хочу про час, коли вони більше не проситимуться.
Розкажи мені.
Вони виростають і починають казати, щоб ти дала їм спокій,
і ти починаєш благати про поцілунок…
-Знати не хочу. -Тоді ти розкажи.
ЯСМІН
Це моя сестра. Що мені робити?
-Відповідай. -Ну ж бо.
Так.
-Гучний зв'язок. -Так.
Гучний зв'язок.
-Що там? -Чекайте.
Так, Яс. Дорога.
-Так. -Ти на гучному зв'язку.
-Та ну! -Ти все зіпсував!
-Ні! Не можна. -Вимкни гучномовець.
-Скажи, що ти у вбиральні. -Я не можу.
Я вечеряю в Мей і Валіда.
-Та ну! -Нащо було починати?
-Привіт, Ясмін. -Привіт, Ясмін.
-Привіт.
Вітаю, друзі!
Щось нагальне, чи можна передзвонити?
Передзвони.
Нам треба поговорити про Ірак. Треба щось вирішити.
-Добре. Гаразд. -Сьогодні.
Добре.
-Бувай. -Бувай.
-Бувай, Ясмін. -Па.
Бувай.
-Пробачте, я все зіпсував. -Ні, ти молодець.
-Я не знав, що робити. -Бо ти поганий гравець.
Що це за історія з Іраком?
Ясмін подала заяву на роботу замість мене. Може, поїду туди вчителювати.
-Ти поїдеш? -Не знаю.
-Це далеко. -Далеко?
До Іраку півтори години.
Із Каскасу до Коли добиратися півтори години.
Ти такий розбещений. Що ти знаєш про трафік?
Ми щодня витрачаємо дві години на дорогу до Єгипту.
Серйозно.
Але це чудова можливість.
-Звідси їде забагато людей. -Чому ні?
Там чудово. Я б поїхала, якби мала можливість.
-Ти б поїхала до Іраку? -Так. Прямо зараз.
-Ти б поїхала зараз же? -Так.
Поїхала б й усе залишила?
Так.
«Зараз» пролунало разів десять.
-Вибачте. -Ти б поїхала зараз до Іраку?
Я хочу його підбадьорити.
Яка ти добра. Ні, справді. Я подав заяву в кілька місць, але…
-Відповідей небагато. -Кажу тобі,
вони не мали так тебе звільняти з університету.
Я б їм якось допік.
Я не хочу мати проблеми із законом.
І я поки не знаю, чи хочу їхати в Ірак.
Я подумаю про це спокійно…
Думай, скільки треба.
Так. Навіщо поспішати?
-Припини, Зіяде. -Коли я закрив магазин,
я не сидів склавши руки в очікуванні чуда.
Я одразу відкрив «Лондон-таксі».
Тепер я його продаю, бо хочу робити щось нове.
-Ти не можеш. Ти в боргах. -Продаєш?
Так. Я виставив його на продаж, але…
Побачимо, скільки воно коштує,
і скільки я можу отримати. Не знаю, але думаю.
-Я досі не… -Але ти сказав, що вже виставив на продаж.
-Так, але в мене нема покупця. -Як завжди.
Що я можу вдіяти? Крім того, я не можу конкурувати з «Убером» і «Карімом».
Таксі вимирають.
Намагаюся думати на перспективу. Не знаю.
Не можу спочивати.
А варто було б.
Думати на перспективу. Що було останнім, кисневий бар?
-Була. -Так.
Ледве не попала в лікарню. Не могла дихати.
Датчик хибив.
-Не пощастило? -Його остання вигадка — 3D-принтер взуття.
Скільки ти на цьому втратив?
-І електронні цигарки. -Але вони були безпровідні.
Принаймні я спробував.
Так, але безпровідні? Яка дика уява!
Я не можу спочивати.
Ти такий невдаха!
-Що це? -Вони з чебрецем. Смачно.
Їжа неймовірна, Вілле.
-Смачного. -Брате!
-Ми приймаємо замовлення… -Так.
Знаєш, Вілле?
Знаєш, коли живеш із чоловіком, не з жінкою?
Два чоловіка в домі.
Вони сперечаються щодо всього.
Кінець кінцем вона хоче бути жінкою. Як?
У чому ваш секрет?
Ви не гризетеся? Завжди в злагоді?
Ми сваримося, інколи. Так.
Ти вже розібрався з позовом?
Доведеться чимало заплатити. Юрист каже, ще є цивільний позов.
Усе буде завершено до кінця червня. Але я стомився. Задихаюся.
Відсвяткуємо влітку тоді.
Дай боже.
Ми попередньо замовили другий, і контейнер потонув у морі.
Другий кращий.
-Дякуємо! -Тримайте.
Дивися сюди.
-Хто це? -Мій тато.
Бери.
-Увімкни гучномовець. -Добре.
-Алло. -Привіт, тату.
-Маюш, як справи? -Тату, я трохи зайнята.
У нас гості. Не можу говорити.
-Ти все псуєш. -А ви на мене кричали.
Хотів сказати, що говорив із лікарем Сельхабом.
Він готовий зробити операцію за два тижні, коли повернеться з Німеччини.
Запиши його номер. Признач дату й повідом мені.
-Гаразд. -Бувай.
-Дякую. Я подзвоню завтра. Па-па. -Па.
-Яка операція? Що сталося? -Та нічого.
Що таке?
Нічого. Хочу зробити пластику грудей.
Що? Ти мені не казала.
Я хотіла зробити сюрприз.
Ти психотерапевт.
І що?
У чому проблема? Вона ж жінка.
Жодних проблем.
Просто не уявляла, що психотерапевт надумає робити пластику.
Чому? У чому проблема?
Що це тебе турбує. Що ти почуваєшся невпевнено.
Чому я маю почуватися невпевнено?
Жінці не подобаються її груди, і вона хоче їх змінити…
Крім того, подивимося на тебе, коли ти народиш і зруйнуєш собі тіло.
Усе руйнується.
Чому операцію робить не Валід?
Так, Валіде. Чому не зробиш її сам? Як тобі подобається.
Я не знаю. Спитайте її.
Вона слухає батька, а він проти.
Він хоче, щоб його донька пішла до відомого лікаря.
Професор Сельхаб
працює у Швейцарії й часом приїздить оперувати в Ліван.
А лікар Валід Саркіс? Ніколи.
Він для простих людей, за яких платить держава.
Ні, що ти таке говориш?
-Бо так є. -Ні.
-Клянуся. -Що ти таке кажеш?
Це неправда.
-Я все правильно кажу. -Ні. Це неправда.
-Правда. -Чому ти так кажеш?
-Твій батько мене не любить. -Неправда.
Він хотів, щоб ти одружилася
з кимось статуснішим, таким же багатим, як ти.
-Який це має стосунок? -Так, кажу тобі.
Мені було б незручно лежати на столі
й просити чоловіка про пластику.
Навіть якби ти був найкращим лікарем у Лівані.
Це неправильно. Деякі речі мають лишатися особистими.
Я відчуваю, що між нами зникає потяг.
Так, він зникне.
Чому ти не цінуєш потяг?
Чому?
Я вірю в чесну конкуренцію.
Хай лікар Сельхаб зробить одну, а твій чоловік — другу.
Побачимо, хто впорається краще.
Я про це не подумала.
Я люблю її такою, як є.
Маюш! Уперед, дівчино!
Місячне затемнення починає діяти.
Мей має рацію.
Валіде, уяви, що ти пішов до неї на терапію. Нічого не буде.
Так, він взагалі в це не вірить.
Мені ніяково лежати на дивані
й розказувати особисті речі.
Чому? Приємно вилити душу, навіть якщо рішення нема.
Це важливо, бо інакше ти вибухнеш.
Для Валіда це марнування часу.
Я цього не казав.
-Ти так думаєш. -Ні.
Ти думаєш, що все, що я роблю, марне.
Неправда. Я завжди казав, що в нас схожа робота.
Ти працюєш із головою, а я — із фасадом.
Ми обоє робимо людей щасливими.
Але тобі на це потрібні роки, а мені — кілька годин.
-Мабуть. -Чий це?
-Не мій. -І не мій.
-Не мій телефон. -Зіяде?
-Ні, не наш. -Це плита.
Ягня.
Залишся. Я піду.
-Дякую. -Давайте тарілки.
Піду покурю.
-І я. -Я допоможу.
-Я візьму молохію теж. -Дякую.
Прошу.
-Де це місячне затемнення? -Забудь про нього. Дай одну.
-Що? -Я в біді, і ти мене врятуєш.
-Що таке? -Катастрофа.
Що сталося?
-Жодних питань. -Гаразд.
О десятій я отримаю знімки.
-Від кого? -Жодних питань.
Які знімки?
Знімки. Ти не розумієш?
-Що треба зробити? -Котра зараз?
-Катастрофа скоро! -Саме так. Я облажався.
Та я обдумав усі можливі рішення. Лишається одне.
Наші мобільні на вигляд однакові. Ми поміняємося телефонами до 22:00.
Ти серйозно? То це я отримаю знімки?
-Ти одинак. -Ні, це не так.
-Я не одинак. Хочеш мене підставити? -Твоєї дівчини тут нема.
Нащо ти погодився?
Бо Маріам сумнівалася б у мені й зробила б із мухи слона.
Бібо, я тебе благаю.
-Сім'ї кінець через дурницю. -Це не дурниця.
Якщо я отримаю ці фото, що зробить Маріам?
Вона забере дітей назад до Єгипту. Кінець.
Я тобі коли-небудь відмовляв?
-Що за знімки? Секс-фото? -Знімки.
-Звичайні знімки. -Не кажи так.
-Мені буде кабздець. -Говори тихіше.
Вона колись прислала мені фото в піжамі. «Hello Kitty».
Скільки їй?
Не знаю, але достатньо доросла.
Бібо, Рабіху. Не кидай мене так.
-Я візьму м'ясо кролика. -Так, постав їх на стіл, Жанун.
-Як ти могла не сказати чоловікові? -Він у душі знав.
Я буду в лікарні кілька днів. Як я можу йому не сказати?
Я збиралася сказати.
Що таке? Що сталося?
Нічого.
-Що таке? -Нічого.
Нічого. Я багато випила. Не хочу, що був скандал.
Не питай нічого.
А я спитаю. Який скандал?
Кажи. У чому річ?
Валід ходить до психолога.
Валід, мій чоловік?
Сказав Шерифу й просив мовчати.
Я поклялася. Не кажи йому, що знаєш. Добре?
Я не знаю, чи він вважає тебе поганим психологом.
-Береш легенько. -Що це?
-Хто? -Стів Джобс.
-Хіба він не помер? -Так, і дзвонить моїй дружині. Чому?
-Маріам! -Так, я знаю, це мій телефон.
-Без істерик. -Гаразд.
Я йду.
-Це мама? -Ні. Це Стів Джобс.
Відповідай.
Гаразд.
-Гучномовець. -Ось так.
-Привіт, Еміліо. -Добривечір, мадам.
-Вибачте за пізній дзвінок. -Нічого. Що там?
Ваш ноутбук готовий. Ми закінчили.
Прекрасно, я заїду завтра о четвертій. Добре?
Коли вам зручно.
-Гаразд. Дякую, Еміліо. Па. -Доброї ночі.
-Це Еміліо, комп'ютерник. -Ти назвала його Джобсом.
-Так, бо це смішно. -А водій у тебе Шумахер?
Гей!
Повідомлення.
Зіяде. Тобі теж.
Це від Фаріда.
Фарід пише про завтрашній футбол.
У мене теж. Фарід.
-Я нічого не отримав. -Як так?
-Отримаєш. Треба почекати. -Так, звісно.
У вас є ще одна група?
Ти…
-Це Фарід. Ти знаєш, який він. -Ні, не знаю. Який він?
Фарід. Ти знаєш Фаріда.
Він забуває власних дітей. Це ж Фарід.
Не надумуй собі нічого. Просто ходи завтра з нами.
Приходь грати й забудь про нього.
Якщо не захочеш грати, посидиш на лавці. Лиш приходь.
Ви припините верзти нісенітниці?
У мене на лобі що, написано «дурень»?
Я знаю, що це. Коли я був товстим, ви не давали мені грати.
А тепер дзвоните, лише коли треба воротар.
Відстій! Ви справді так робите?
-Звісно, ні. -Не слухай його.
Я думала, ви друзі…
Які друзі? Я вже навіть не в групі.
-Та ні. -Ти маєш право злитися.
Досить.
Клянуся, нічого.
-Дивися. Я щось отримав? -Дай подивлюся.
Якщо ти нічого не отримав, вимкни й увімкни знову. Інколи…
-Він зависає? -Так, зависає.
Гаразд, хто хоче молохії?
-Нема апетиту. -Я ж для тебе готувала.
-Маленьку порцію. -Ягня.
-Чудово! -Ягня!
Молохія, а потім це.
Овва!
-Кому? -Цього разу це Зіядові.
-Так, це мені. -Хто це?
-Ніколь. -І?
«Передзвони мені. Негайно».
Із трьома крапками. Браво, Ніколь.
Хто така Ніколь, яка хоче, щоб ти їй негайно передзвонив?
Я тобі не скажу.
Хто це така? Ми не розуміємо.
Шкода розчаровувати. Координаторка з компанії.
Чудово! Координаторка.
-Чудова посада! -Люкс.
Передзвони їй. Подивимося, що вона хоче.
Нічого важливого.
Мабуть, проблема з водієм, і вона хоче, щоб я її вирішив.
Вона завжди дзвонить пізно вночі через дрібниці.
Мені подобається, як вона захищає чоловіка.
Молодець!
Але вони щойно одружилися. Ще надто рано.
Зіяде, любий.
Подзвони й доведи, що тебе не треба захищати.
Люба, вона скаже, що це дуже важливо, і нам доведеться піти.
І весь вечір муситиму розв'язувати проблему.
Ти мусиш поспати. Ми рано вранці їдемо до моїх батьків.
Дякую.
Тоді проблему вирішено.
Ви б бачили цю Ніколь. Вона товстувата, взагалі не його тип.
А який у нього тип?
-У неї тут родимка, так? -Не родимка. Це тату.
Так смачно. Відчувається смак кролика.
-Прекрасно. Сподобалося? -Так.
Якби він був у гуморі, і нас би з'їв.
Я хочу ягняти.
Поклади трохи.
-Більше. Я… -Я трохи помідорів зверху.
З'їж це.
-Валід їх приготував. -Без цибулі. Чи є?
-Смакота. -Він цілий день готував.
-Що це за звук? -Це мій. Додаток.
-Куди ти пішов? -Чекай.
Приготуйтеся.
Займіть позицію.
Три, два, один, уперед!
Що це таке?
Це додаток, який я встановив на 12 тижнів.
Дві хвилини в день, і матимеш підтягнуте тіло.
А здається, що тільки почав.
Це треба робити зараз?
Щоразу після сигналу, бо результату не буде.
-Молодець! Уперед, Бібо! -Дякую, сонце!
А якщо дзвенить, коли ти спиш, мусиш вставати?
Сплю чи ні, мушу це зробити.
Якби він мене розбудив, я б розбив його об підлогу.
Тоді який сенс?
Ти б дурив і додаток, і себе. Так не буде результату.
Воно каже, скільки вже в тебе кубиків на животі?
Ви смієтеся з мене,
а в самих животи висять.
-Тренування завершено. -Минуло п'ять хвилин?
Дві хвилини.
Але дві й дві додаються. Розумієш?
-Мені подобається. -Я завантажу тобі.
Будь-що, що змусить тебе рухатися.
Твоє тіло змінилося.
-Це видно. -Так?
-Так, я підтягнувся. -Так.
Дай подивлюся, скільки я зробив.
Облиш.
Як тобі молохія, Жано?
-Благаю. -Неймовірно. Смакота.
-Не кисла? -Ні.
На здоров'я.
Зіяде, чому не їси молохію?
Дай мені.
Чому ти мені не сказав?
-Сказав що? -Що ходиш до психолога?
Я його знаю?
Ні.
Я її знаю?
Давно?
Приблизно шість місяців.
Ти засмучена?
Не знаю.
Може, трішки.
Ти завжди був проти. Чому зараз?
Не знаю, забагато всього. Подумав, спробую, щоб не шкодувати.
Спробую все.
Щоб того дня, коли ми розійдемося, я не пошкодував, що не спробував.
Наприклад.
-Допомагає? -Не знаю. Ти мені скажи.
Я точно намагаюся подивитися на речі під іншим кутом, але…
-Роблю, що можу. -Ти про що?
Щоразу коли ми сваримося, це наче битва наших его, і…
ми вперлися рогами до перемоги.
Чому я не можу визнати, що коли-не-коли помиляюся?
Чому? Може, саме це нам і варто зробити.
Я роблю крок назад, щоб рухатися вперед разом.
Бо мене лякає, куди ми йдемо.
І якщо ми закінчимо, як Барбі й…
Як звали її чоловіка?
-Кен. -Кен.
Вона вся пластикова, а в нього немає яєць.
Липке. Я…
-Мені треба перевдягнутися. -Іди переодягнися.
Гаразд. Добре. Ти не пробував…
Рабіху, WhatsApp.
Чого хвилюватися? Його мила не з ним.
-Повідомлення від Ізи. -О, так. Іза.
Так, Іза. Не Раша.
-Чому кричиш? -Я уточнюю, що не Раша.
Ні, Іза — це моя подруга. Час від часу присилає мені фото…
-Екран. -Що це?
Що це?
-Це особисте. -Покажи.
-Ні, не треба. -Що це?
-Це не гра. -Ця гра не закон. Тож…
-Не виходь з гри, щоразу як твоя черга. -Я не виходжу.
Не змушуй забирати силою.
Їжте собі далі, будь ласка.
Зіяде, прошу. Є речі, які тобі не можна бачити.
Прошу вас.
Зіяде!
Зіяде, не чіпай! Це особисте.
-Зіяде. Легше. -Кажу тобі…
Ми погодилися, що всі мають показати… О!
-О! -Що там?
-Овва! -Кажи. Що там?
-Ні, Маріам. Ні. -Чому?
-Боже! -Ідіоти, подряпали екран.
Лікарю.
-Саме вчасно. -Дивлюся.
Твоя парафія.
-Маріам, це негоже. -Я що, підлітка?
Чому мені ні?
Хто це?
Покажете? Що там?
-Що це? -Чому вона сидить на обличчі?
Це її стегно. Хто це, в біса, така?
Це твоя дівчина, Рабіху?
-Друга? -Хто сказав, що це моя дівчина?
Ні, але схожа на чемпіонку з гімнастики.
Йога. Я думаю, це йога.
-Рабіх пустився берега. -Я жінка й не розумію.
-Лікар не розбере, це стегно чи обличчя. -Годі, Маріам.
Браво.
Тигр!
Вип'ємо за Ізу й Рашу!
-Будьмо! -Будьмо!
-Ні. За Рабіха! -Будьмо, і дякую.
Прошу, більше нічого мене не питайте.
Гаразд?
-Гарний смак! -Згода.
РОЙ: ЯК ПОЧУВАЄШСЯ?
Повідомлення.
-Чий це телефон? -Твій.
-Так. -Що це за рингтон?
Не знаю. Сара чи Емед, мабуть, змінили.
Це Рой. «Як почуваєшся?»
-Хто такий Рой? -Новий радник у компанії.
Уперше про нього чую.
Він новенький. Лише почав працювати. Хороший хлопець.
Чому він питає, як ти?
Сьогодні на роботі було багато проблем.
Я розізлився на всю команду й почав кричати.
Я так кричав. Тож він перевіряє.
Так, ти мені казав.
Ти йому не відповіси?
-Ні. -Чому?
Як ти так можеш? Це ж хвилина.
Заспокоїш його. «Я вдома. Усе гаразд».
-Я відповім. -Так, але нащо брехати? Він не вдома.
Брехати не варто.
-Не будемо. -Я просто.
Не варто казати, що він не вдома.
Скажи, що все добре, що вечеряєш із друзями, і подякуй.
-Так. -Не кажи йому, де ти.
Це твоя особиста справа.
Він може сказати, але це питання принципу.
Я тут вечеряю й не хочу, щоб хтось знав, де я.
Усе-таки питають його.
-Як він. -Це не його справа.
-Це твоя справа. -Точно.
Не всім треба знати, де ти й з ким,
і що робиш. Він лізе не у свої справи.
-Облиште мене в спокої! -Я тут ні до чого.
-Що з ним? -Охолонь.
Рабіху, заспокойся.
Охолонь.
Спокійно, друже.
Чому такий напружений? Це дурниці.
Ні. Бо ці кляті телефони
зруйнували наше життя, і ми їм це дозволяємо.
Ми впустили їх у наше життя, і тепер щоразу як хтось чхне,
увесь світ має знати.
Неймовірно. Не повернеш ні вліво ні вправо.
Вони нас контролюють, а ми сидимо й нічого не робимо!
До біса телефони і їхніх творців!
-Не відповідатиму. -Не треба!
Не буду.
-Не треба. -Добре.
Знаєш, він має рацію.
Ні. Навіщо він перебільшує?
Друзі, здається це місячне затемнення дуже погано на нас впливає.
-Тобі прийшов лист. -Мені?
У мене голосове.
-Боїшся? -Ні, чому?
-Відкрий, погляньмо. -Ось. Дивися.
«Александра Травель, 550 доларів, Бодрум».
-Можете також сплатити чеком. -Ти вільний.
Чудово. Телефон Маріам.
-Ось. -Чекай. Дозволь дещо показати.
Ґуґле, будь ласка, прочитай мій імейл.
-Нових листів нема. -Навіть ґуґл тебе не розуміє.
Я сказала, голосове.
Звідки ти взяв імейл?
Дайте ще один шанс! Гаразд.
Ґуґл, прочитай голосове повідомлення.
У вас одне нове повідомлення.
Привіт, люба! Вибач, що пізно,
але я чекала на дзвінок від квартиранта.
Квартира на першому поверсі, що з меблями, буде вільна через два місяці.
Усі інші зайняті.
Моя свекруха дуже щаслива там, тож я тобі рекомендую.
Це дуже практично.
Дівчина, що їй допомагає, може приходити й до твоєї свекрухи.
Передзвони, коли зможеш. Цілую. Па-па.
Це Ранія.
Квартира?
Вона відвідувала матір і показала мені.
-Її матір? -Так.
Апартаменти біля нашого будинку, ті нові.
Дуже гарні, люксові.
-Маріам? -Так.
Нащо ти пішла?
-Тому що. -Будь чесною.
Ти хочеш позбутися моєї мами?
-Що ти таке кажеш? -Просто скажи, що не хочеш її бачити,
-і я відішлю її назад до Єгипту. -Навіщо ти вигадуєш?
Що вона тобі зробила?
-Вона завжди мені каже, що ти скарб. -Я знаю.
-Що? -Я знаю.
Вона приїхала з Єгипту, щоб бути з дітьми.
Щоб помагати тобі, помагати нам з усім.
Відповідай. Так?
-Так чи ні? -Так, але… Так.
Гаразд, я її люблю й таке інше,
але ти не можеш вдавати, що нічого не помічаєш.
Пробач, але вона приїхала не тому. Ти привіз її після смерті батька,
щоб не їздити туди-сюди до Єгипту.
Ти допомагаєш сам собі, не мені.
Я бачу, як вона себе змушує сидіти на дивані з дітьми,
-і наша проблема не в тому… -Годі!
-Наша проблема в іншому. -Забудь.
Досить. Ми закінчили. Я все.
Забудь усе, що я сказала.
Шерифе… Я обожнюю мати Зіяда.
Але якщо вона колись вирішить приїхати й жити з нами, я навряд чи це винесу.
Пробач, любий. Зрозумій.
Ні, я знаю.
Я сам не можу жити з матір'ю в одному домі.
Постав себе на її місце.
Якби її мати жила з вами. Що б ти робив?
Ні, не порівнюйте. Моя мати — вдова, і в неї нікого нема.
Її мама й тато живуть разом. Це інше.
Добре, але твоя мати…
Чесно кажучи, вона складна людина.
Пам'ятаєш, коли твоя мама без попередження приїхала з Єгипту?
Вона заходить, а ми обоє п'яні.
Цей танцював на самоті з…
Після тієї ночі я не танцюю.
Ні, серйозно. Вона лапонька.
Твоя мама — складна людина, трішки.
Так, із мамою складно.
Котра година?
22:15.
Ходімо, бо пропустимо затемнення.
-Геть забули. -Ходімо.
-Йдемо. -Лишай телефон тут.
Без телефонів.
-Я хочу сфотографувати. -Тоді лише твій.
Може, припинимо?
-Я стомився. -Ну ж бо, Зіяде. Ходімо.
-Я стомився. -Візьмемо пальта.
-Твої речі надворі? -Так, надворі.
Ні, але… Мені треба мій піджак.
-Так. -Ну ж бо, Рабіху. Ти і я…
Круто!
Але я досі бачу два.
Їх два. Місяць і його тінь. Вони кохають одне одного.
Побачимося на темному боці місяця
«Темний бік місяця».
-Засіла в голові. -Неймовірно.
Хтозна, що приготував для нас цей місяць.
Особливо сьогодні.
Вибач за те, що я сказала.
Я не хотіла тебе засмутити.
Ти не можеш мене засмутити.
Зробімо знімок.
-Нумо. -Нумо.
Ми насолоджуємося місяцем.
Ти починаєш скаржитися, щоразу як ми робимо селфі.
-Ближче. -Ану.
Ти далеко стоїш. Підійди.
-Відійду, щоб було видно зірку. -Не хвилюйся, я вже в кадрі.
Валід — ні.
-Дозвольте я. У мене довші руки. -Ходи.
-Ану. -Ану.
-Приготуйтеся. -Ну.
Один, два…
-Сир! -Сир!
-Що йому треба? -Не знаю.
-Хто такий Ромео? -Її колишній.
Що? Йому сумно, бо він дивиться затемнення сам.
Без його зіроньки.
Так, точно.
Я не знаю, що йому треба.
Ти зробиш цей знімок? Ну ж бо.
-Ну ж бо. -Зузе.
-Чому він записаний як Ромео? -Це його ім'я. Як його записати?
Використай прізвище. Або ще ліпше, не записуй.
Що це таке? Ти драматизуєш.
-Вона сказала, це колишній. -Колишній!
Його правда. Колишні небезпечні. Їм не можна довіряти.
Жано. Хто порвав стосунки?
-Хіба не ти? -Я.
Тоді зробімо знімок.
-Так. -Ну ж бо.
-Ану. -Зіяде. Заради бога.
Сир!
-Він усе одно нікчема. -До біса!
-До біса це фото! -Річ у принципі.
Ми знаємо, що ти принциповий. Про що ти?
Ну ж бо!
-Сир! -Сир!
Чекайте. Я рахуватиму. Один, два…
Сир!
Добре, що він нікчема.
Що відбувається?
-Спокійно. -Ні, що таке?
Заспокойся. Я поясню.
Поясниш що?
Він написав тобі, що хоче сексу.
-І яйця сині. -Заткнися!
Тихо. Можна я поясню?
Ромео дуже запав на декого.
У неї є хлопець, і вона його дурить. Це все.
-А ти тут до чого? -Він мені розказує про неї.
-Він вважає мене другом. -Тоді все гаразд.
-Друзі. -Він думає, ти його подруга.
І негайно хоче сексу.
Хто вона така? Хто вона? Трясця!
Знайома, і Ромео в неї закоханий.
Вона часом спить із ним, але в неї хтось є, а він за нею бігає, як пес.
Справді треба дзвонити ветеринару.
-Гаразд. Я замовкаю. -А секс тут до чого?
Я тобі пояснила. Ромео її хоче,
а вона з цього користається, і їй плювати на нього. Усе.
Це не смішно.
Зіяде, ми жартуємо.
-Ти переходиш межу. -Ми пожартували.
Повертайся, друже.
Смішно! Збожеволіти!
-Я не розумію. -Знаєш що?
-Він тобі пояснить. -Я не буду з ним говорити.
-Він пояснить. -Я не буду.
-Так буде… -Припини.
Так буде краще.
Це справді необхідно?
-Алло? -Що сталося?
Думаю подзвонити їй.
-Хочу її побачити. -Ромео.
Я тобі казала, у неї є хлопець. Немає сенсу.
Вона пише, що хоче мене.
Не їдь. Вона використовує тебе на зло йому.
Потім вона кине тебе. Краще не їдь.
Я не знаю.
Я намагаюся допомогти. Це моя думка. Роби, як знаєш.
Гаразд. Я не поїду.
Добре, бувай.
-Жано? -Га?
РОМЕО
Дякую.
Переконався?
Як давно ти з ним говориш?
Ми ж говоримо.
Як часто?
Не знаю. Я не рахувала.
-Він мені дзвонить, коли хоче… -Гаразд. Ясно.
Гаразд, друзі. Повертаймося за стіл.
Чому ти не розказала про це?
Бо тут нема про що розказувати.
Ти казала, що треба все розказувати.
Звісно. Про важливі речі. Про те, що стосується нас, нашого життя.
Я думаю, він досі тебе любить.
Ти сумніваєшся в мені?
Ти змушуєш мене почуватися винною.
Я цього не хотів. Але я не розмовляю з колишньою.
-З якою? -Із жодною.
З жодною! Вони тебе ненавидять.
Повішають твій портрет і кидатимуть у нього ножі.
Ножі!
Якщо це тебе так турбує, скажу йому, щоб не дзвонив.
-Прошу. -Добре.
Ти нічого не втрачаєш. Говоритимеш із ним таємно.
Ні, якщо я пообіцяю, я не говоритиму.
До речі, Зіяде.
Нема про що хвилюватися. Це вона його кинула.
Хіба це не Ромео був в Іраку?
Так, тому вона й поїхала туди за ним.
Угамуйтеся, ви троє.
Більше жодного жарту.
Це Софі.
Візьми слухавку.
-Алло. -Алло, тату.
-Так, люба. -Ти можеш говорити?
Так, сонце. Кажи, що там?
Пам'ятаєш, про що ми говорили недавно?
Жіло запросив переночувати в нього. Батьки за містом.
Тату? Ти мене чуєш?
Так, люба. Що ти йому сказала?
Не знаю. Я хочу, та я не думала, що він запросить сьогодні.
Скажу ні — він буде розчарований.
Я не знаю, що робити.
Ну…
Ти хочеш залишитися в нього, щоб не розчарувати його?
Якщо він не зрозуміє, чому ти вагаєшся, і розчарується, тоді тут щось негаразд.
Але річ не в цьому, так?
Звісно, ні.
Я не знаю, тату. Що мені робити?
Люба, мені важко відповісти на це питання.
Як на мене, сьогодні не варто їхати, взагалі ніколи. Та…
Ти вільна.
Ти можеш робити, що хочеш. Так ми тебе виховували.
Сама вирішуй, що ти хочеш, але…
Але якщо ти залишишся на ніч, це залишиться з тобою на все життя.
Ти завше про це пам'ятатимеш, і це може бути для тебе уроком.
Розумієш?
Якщо ти розумієш, то варто поїхати.
Якщо ти досі сумніваєшся, чи тобі незручно, тоді не їдь.
Не їдь.
У тебе попереду все життя.
-Тату? -Так, дитинко?
Дякую. Якщо я залишуся в Жіло, будь ласка, не кажи мамі.
Скажи, що не знаєш чи що я в Тіни.
Може, сама їй подзвониш і скажеш?
Звичайно, ні. Ти знаєш, яка вона.
Розізлиться й почне кричати. Ніколи мене не слухає.
Неправда.
Твоя мама завжди слухає,
але це їй теж непросто.
Вона думає, ти її не слухаєш.
Тату, мені треба йти. Люблю тебе.
Я теж тебе люблю, дитино.
Будь обережна на дорозі…
Їй пощастило, що в неї є ти.
Терапія працює.
Ви всі знаєте, що я ходжу до психолога, так?
Ти ще не знала.
Шість місяців.
Усе дуже добре.
Ласкаво прошу!
Забагато інформації. Пробач.
РОЙ: ЧОМУ НЕ ВІДПОВІДАЄШ
Твоя жаба дзвонить.
-Це Рой. -Ага.
«Чому ти не відповідаєш?»
Він просто набридливий. Це так дратує.
Напиши йому та заспокой.
Гаразд.
Я скажу йому,
що вечеряю з друзями.
Я вечеряю з друзями.
Надіслано.
Рабіху, можеш передати води?
-Як рисовий пудинг? -Смачний.
-Він пише: «Іди ти!» -Що?
Що?
Він ідіот чи що?
-Як так можна? -Не знаю.
Ніхто тут його не знає.
-Лише ти. -Я його не знаю.
Тобто добре не знаю.
Він лише почав працювати.
Хіба не дивно, що хтось когось посилає без причини?
Так, хіба що він ідіот. Так, він ідіот.
Гаразд. А не може цей ідіот бути дівчиною, на ім'я Арва, наприклад?
Арва? Хто така Арва? Ні.
Нова секретарка, мабуть.
Заграє з начальником, посилає тебе.
Так, і помада на сорочці.
Ні, ти не жартуєш.
О! Він дзвонить.
Поговори з ним, щоб ми знали, чому він на тебе злий.
Ні, ану. Відповідай.
-Відповідай. -Гаразд. Я відповім.
-Алло. -Чому ти так зі мною чиниш?
Ти мені брешеш, так?
Ти сказав, що хворий у ліжку.
А тепер ти вечеряєш із друзями!
Алло?
Чому ти не відповідаєш?
Я все зрозумів.
Іди ти справді до біса. Не знаєш, чого хочеш.
Ти мене хочеш чи ні?
Скажи.
Знаєш що? Мені начхати. Іди до дідька, якщо ні.
Я не розумію.
Він божевільний.
Я не розумію… Це означає…
Ні.
Я завтра його звільню. Він загроза для компанії. Нічого не вийде.
Що? Чому ви так на мене дивитеся?
Ви вірите цьому любчику? Ні.
Що таке? Звичайно, ні. Я?
Ви думаєте, я люблю чоловіків?
Скажи щось, Маріам.
Я не знав, що він…
Що він такий.
Він не схожий.
І він запав на мене.
Це розіграш, так? Це розіграш.
Що це за погляд?
-Чому ти мені не сказав? -Сказав що?
Сказав що, Маріам?
Скажи щось, Валіде. Зіяде, вона мене підозрює.
Це можливо. Таке буває. Багато чоловіків…
-Вони… -Ага.
Ні, зачекайте секунду.
-Ти маєш щось сказати. -Що?
-Він твій хлопець? -Що?
Ви разом?
-У ліжку, у стосунках… -Збожеволіла?
-Що ти верзеш? -Маріам? Заспокойся.
-Багато геїв пробують із різними… -Саме так.
-Перепрошую. Хай він відповість. -Що?
-Ви спали разом? -Що ти таке кажеш?
Ти себе чуєш?
Ми разом 15 років. У нас є Сара й Емед.
І ти не знаєш, з ким ти й хто я такий?
Уяви? Бачиш, яка я дурна?
Маріам! Подивися на мене.
-Подивися. -Я не знаю, хто ти.
Маріам, я твій чоловік Думаєш, я можу з хлопом?
Ти можеш уявити мене з чоловіком?
Маріам! Подумай головою.
Заспокойся. Ти мене добре знаєш. Хіба я б займався такою мерзотою?
Я не в тому сенсі. Усі вільні. Але я не такий.
Я люблю жінок. Я кохаю тебе. Ти добре це знаєш.
Він вибачався й просив йому пробачити.
Його губи скучили за твоїми клятими губами.
Як огидно!
Не можу повірити.
Як? Шерифе?
Коли? Я не знаю.
Що це за дурня?
Не можу повірити! Хто це?
Скажи, що це неправда. Я не знаю.
Я…
-Я не знаю, що сказати. -Краще не треба.
-Що я зробив, Зіяде? -Що ти зробив?
-Не знаю. Спитай себе. -Нічого.
Нічого? Ти певен?
Та зі мною все добре.
-Тебе щось турбує? -Ні.
Нічого? Тебе нічого не турбує?
-Дай йому сказати. -Хто його зупиняє?
Я не знаю, чому він мовчав 20 років. Зараз він хоче говорити.
-Що мені говорити? -Що?
Не знаю. Тобі є що сказати?
-Що? -Що?
Ми дружимо з початкової школи.
Я дивлюся на тебе і не впізнаю.
Що змінилося?
-Він та ж людина, твій друг. -Так я і думав.
Та є стільки речей, яких я не знаю.
-Він мусить мені сказати, бо він мій друг. -Мушу?
-Так! Ти маєш мені сказати. -Чому?
Ти питаєш чому?
Ми жили в одному домі.
Спали в одному ліжку.
Ми носили один одяг.
Я маю право знати,
чи мій друг, з яким ми витворяли всяке, любить чоловіків, чи ні?
Тоді я вирішу.
Може, це ніяк не вплине, але ж скажи.
Чудово! Тоді ти вирішиш. Це може вплинути й…
Що ти таке кажеш? Ти себе чуєш?
Що ти щойно сказав?
-А що ти не сказав? -Охолонь, Зіяде.
-Ти надто бурхливо реагуєш. -Бурхливо? Це я божевільний.
Бо для вас це нормально.
Мабуть… Я можу помилятися. Я піду. Дайте мені… Доброї ночі.
-Ні. -Жано!
Це моя провина. Бо думав, що ми друзі, а друзів приймають таким, як вони є…
Жано!
-Жано! -Мабуть, Шериф каже правду.
Ти йому віриш?
Мабуть, той хлопець божевільний і хоче підставити його.
Це можливо.
Таке може бути.
Щось і справді відбувається.
Він сказав, що йому бракує губ мого чоловіка.
Ти розумієш, що це означає? Я — ні.
Це правда.
Як довго це між вами, Шерифе?
Відповідай, благаю.
Знаєш, скільки минуло часу, відколи ти мене торкався? Рік!
Не знаю, мабуть, довше.
Чому? Я в'яну поруч із тобою, поки ти живеш своїм життям?
Відповідай!
Так, я бачила, як він весь час сидить у телефоні, але…
Я віджартовувалася й думала,
що це й усе. Нічого страшного.
Ніколи не думала, що тебе вкраде в мене чоловік, а не жінка.
Я думала, що проблема в мені. Але вона в тобі!
Я жінка. А ти не чоловік!
Ану, покажи мені свої губи!
Так, я їх не пам'ятаю, тож як я можу за ними сумувати? Уяви?
Хочу дещо сказати.
Скажи мені. Скільки чоловіків було в тебе до Роя?
Відповідай. Скільки?
-Ти який гей? -Гаразд.
-Ти забагато випила, як завше. -Так!
-Винна пиятика. -Ходімо.
Навіть у цьому він звинувачує пиятику. Ні!
-Маріам! Ходімо! -Це твої друзі. Вони мають знати.
-Твої друзі мають знати. -Поговоримо вдома.
-Ні! -Ходімо, Маріам.
Не торкайся мене. Який дім?
Я не повернуся з тобою.
Повертайся у той свинарник сам.
Телефон.
Твій телефон.
Моріс.
-Алло. -Гучний зв'язок.
Чому ти не відповідаєш?
Я дзвонив мільйон разів.
Так, я знаю, Морісе. Та…
Друже, ти забув про мене.
Настав час платити.
Зайди завтра, і я подивлюся, що можу зробити.
Скажи. Їй сподобалася обручка?
Так, сподобалася.
-Послухай, Морісе. -А сережки?
Я зателефоную тобі завтра. Гаразд, друже. Заходь. Па.
Кому сподобалися сережки?
Тобі.
Я не ношу сережок. У мене навіть вуха не проколені.
Я побачив їх у крамниці Моріса, і вони мені сподобалися,
тож я подумав, що…
Ти брешеш, так?
Я… До біса цю гру!
Ми зчепилися. Не розуміємо одне одного. Усі тлумачать по-своєму.
Для кого ці сережки?
Відповідай. Для кого вони?
Відповідай, Зіяде. Для кого вони?
Ніколь!
Візьми слухавку.
Зараз… Нема потреби. Вона така…
-Візьми. -…як завше.
Відповідай.
Як завше, вона…
Що ти робиш?
Що ти робиш? Віддай телефон.
-Віддай мені телефон. -Привіт, любий.
Пробач, що так пізно, але я більше не можу. Я в паніці.
Я зробила тест, і вийшло дві лінії.
Думаю, я вагітна.
Дві лінії, тобто я вагітна, так?
Прошу, скажи, що це неправда.
Алло?
Відповідай, Зіяде, бо я не витримаю більше.
Зіяде?
Алло?
Скажи щось, любий. Відповідай.
Жано.
Жано!
Жано.
Відчини двері!
Ти мерзотник!
Усе добре?
Так, усе добре.
Не можу повірити.
Ми одружені менше ніж рік.
Ми щасливі…
У нас секс щодня.
Чому?
Так багато питань, Жано.
Я не знаю, що сказати.
Я не хотіла одружуватися.
Я ніколи не вірила в шлюб.
Не міняла б нічого,
жила б сама.
Так, сама, але вільна.
Я навіть думала родити дитину.
Я люблю дітей, але… Мені було страшно.
І я йому вірила.
Я підкорилася, закохалася в нього.
Він умовляв мене, що щастя можливе.
Досить, Зіяде. Не зараз.
Маріам, відчини двері. Це Шериф.
Відчиняй. Тобі повідомлення в фейсбуці.
-Він питає, чи ти в спідньому. -Геть від мене.
Не вигадуй нісенітниць, щоб прикрити своє лайно.
Я його не знаю. Просто переписуюся.
Ти не знаєш? Він питає, чи ти в спідньому?
Я його не знаю. Не знаю, старий він чи молодий.
Ми не бачилися. Переписувалися для розваги.
Для розваги? Нормально? Вони ростуть? Подивися.
-Не торкайся мене! -Подзвони йому.
-Дзвони. -Не буду.
-Дзвони. -Я його не знаю.
-І не дзвонитиму. -Зараз же.
Я з ним не говорила. Раптом він із сім'єю.
А в тебе сім'ї нема? Що в тебе взагалі є?
-Дзвони. -Мовчи.
-Не дзвони йому. -Я з ним поговорю. Сядь.
-Я йому подзвоню. -Я не відповідатиму.
-Ось. -Я не відповідатиму.
Розважайся.
-Я з ним не говоритиму. -Розважайся.
Алло? Маріам?
-Алло, Маріам? -Алло.
-Це ти? -Так, це Маріам.
Пробач. Я тебе потурбував. Не треба було писати.
Ні, жодних проблем.
Не думав, що ти мені подзвониш.
Я просто хотіла почути твій голос.
Я теж.
Думаєш, ми могли б зустрітися?
Ми погодилися, що не будемо.
Ти не хотіла.
Так, правда. Не варто.
-Ми можемо, якщо ти хочеш. -Ні, усе гаразд. Мені треба йти.
Чекай, Маріам. Чекай.
-Чекай. -Так.
І не уявляв, що в тебе такий голос.
Я теж.
Тепер віриш? Я йду.
На тобі є спіднє? Як у пристойної пані.
-Ти пристойна чи ні? -Відпусти. Не торкайся.
Ось що треба, щоб ти мене помітив?
Ти нічого не знав про мене роками.
Я знаю, що для тебе його питання — справжня зрада.
Але для мене
це єдине, завдяки чому я почуваюся жінкою,
почуваюся живою.
На відміну від чоловіка, з яким живу й почуваюся мертвою.
Для цього ти вже маєш бути жінкою.
Я скажу вам дещо, що вам варто знати й чого нема
-в наших телефонах. -Мовчи.
-Не буду. -Годі.
Вони твої друзі й мають знати все.
У день нещасного випадку за кермом була я, Шериф.
Я була п'яна й наполягала.
Я вбила людину, не Шериф.
Я боялася зізнатися через дітей.
Шериф вирішив піти до в'язниці замість мене.
І за цю колосальну жертву я розплачувалася щодня, до цієї миті.
Ти сказав мені, що буде смерть і руйнування.
Так і сталося. Але загинув не лише той чоловік.
-Досить. -Я теж померла.
-Ні, не досить. -Досить.
Ти не помічав,
що ми ніколи про це не говорили з того дня.
Звісно, не помічав.
Я молилася,
що ти припиниш робити мене винною.
Що ти скажеш, що пробачив мені й досі любиш.
До речі,
ти досі мене любиш, Шерифе?
Та сама тиша, що вбиває мене роками.
Чому тоді ми досі разом?
Уже дуже пізно.
Я б не страждала стільки, якби ти сказав мені, що ти гей.
Це я гей.
Це не мій телефон.
Ми з Шерифом помінялися телефонами.
Тож
це я гей.
Вибач, не вийшло.
Ця ідея від початку…
Чому ти не сказав нам, Рабіху?
Добре, що не сказав.
Знаєте що?
Година, яку я провів з вами як гей, була найгіршою годиною мого життя.
Моя жінка не знала, хто я.
Найкращий друг хотів вбити.
Скажу вам…
Думаєте,
вони звільнили мене, бо не хотіли поновлювати контракт?
Вони звільнили тебе, бо з'ясували…
Рабіху.
Поскаржся на них. Учини скандал.
Я навіть вам сказати не міг.
Як я виставлю себе напоказ?
У якому світі ви живете?
Що мені робити з мамою? Вона помре.
Чудово.
Можеш познайомити нас із Роєм.
Я так не думаю.
Після того, що я сьогодні побачив…
Я так не думаю.
Не тому, що мене хвилює ваша думка.
Бо я хочу його захистити.
Бо так чинять люди, які люблять одне одного.
Хіба не захищають?
Від цього.
І всього цього.
Жано.
Відчини двері. Досить.
Відчини двері.
Жано, відчини двері.
Жано?
-Жано, відчини двері. -Відчини.
-Жано! -Виб'ємо їх. Допоможи.
Відчини двері, уже досить!
Відійдіть!
Твоя мама дзвонила.
Я сказала їй, що вона стане бабусею. Вона дуже зраділа.
Маєш рацію, ліпше не знайом їх із Роєм. Залиш його для себе.
На що ти чекаєш?
Йди за нею.
Швидко. Іди за нею.
-Хіба не гарно? -Так.
-Стало, як було. -Дуже гарно.
На що дивитеся, любчики? Місячне затемнення скінчилося.
-Їдьмо, Шерифе. Я змерзла. -Добре.
-Па-па, друзі. -Па.
-Подзвони нам. -Так. Як щодо гри завтра?
Я не знаю, що вони вирішили. Ти щось чув?
Мабуть, її скасували.
Якщо зберетеся, подзвоніть.
-Так. Звісно. -Так.
-Люблю вас. -Бувай.
-Рабіху! -Так.
Наступного разу приводь Рашу.
-Так, ти мусиш. -Звісно.
-Ви її полюбите. -Звичайно.
-Добре. -Добре.
-Їдьмо, Шерифе. -Добре. Що це за бурчання?
-Вино? Я бачив, ти пила. -Один ковток. Дурниці.
-Один ковток? Тобі і його не можна. -О боже!
Чому не хотів грати?
Не сподобалася ідея.
Ти чогось боїшся?
Я?
Ні, не боюся. Чого мені боятися?
Тоді чому ти здригнувся?
Так, бо ми втратимо глузд.
Ми всі втратимо глузд. Дехто раніше за інших, але…
Ми всі вразливі.
Особливо з цими штуками.
Тут усі наші таємниці.
Цим не можна нехтувати, бо невідомо, коли це може вибухнути.
Але мені нічого приховувати.
Бери й перевіряй, що хочеш.
У мене й пароля нема.
Гарні сережки.
Вони нові?
Ага.
Я ХОТІВ ТЕБЕ ПОЦІЛУВАТИ.
Ти пишеш повідомлення?
Так, Валіду й Мей, щоб подякувати за вечір.
-Вони неймовірні. -Ага.
Я ТЕЖ.
-Ми розважилися сьогодні -Так.
НІКОЛЬ
-Це Ніколь. -Не відповідай.
Хай зрозуміє, що в тебе своє життя.
Твоя правда.
Та нехай.
Розпочинається тренування.
Приготуйтеся.
Займіть позицію. Три, два, один, уперед!
Переклад субтитрів: Людмила Речич