Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ahoj, holka,
co je to s tebou?
Nelíbí se ti, jak se ke všemu stavím?
RŮŽOVÝ MĚSÍC
Hej, holka hraju na kytaru,
řídím auto, fungl novou káru.
Velkej chlap ve městě.
Už jsem tady.
-Ahoj. -Ahoj.
-Ahoj. Ahoj, tati. -Ahoj, zlato.
Připravíš příbory?
-Máš všechno? -Jasně.
Dáte si červené, nebo bílé víno?
-Kde jsou děti? -Táta je tady nechtěl.
-Nemohli jsme sehnat hlídání. -Jsou doma samy?
-Ne, nejsou. -Naši to občas dělávali, že?
Když jsme usnuli, zašli si do kina.
-Ano, občas jsme to dělali. -Naštěstí mohla moje máma.
Proč nemohly přijít, tati?
Tati, doneseš vodu?
-Tati? -Bude tu větší klid.
Výborně jsi to uvařil, tati.
Určitě máme všichni stejně?
Škola života. Keeta a Noah se o jídlo dohadují pořád.
-Není to tak strašné. -Myslíš?
Je fajn dostat čtvrt koláče s rybou.
-Dáš si ještě? -Nepálí moc to červené curry?
-Na menu psali, že nepálí. -Podáte mi rýži?
Tuhle jsem měla kuřecí s kešu v ústřičné omáčce a pálilo jako ďas.
-Jako ďas? To snad ne. -Kde to jen bylo?
-Top Thai? Thailicious? -Podala bys mi to?
-Tady máš. -Díky, lásko.
-Iris, a jak ti to jde s tou vodou? -Dobře.
-Nějaké novinky, zajímavosti? -Ani ne.
Pojedu na konferenci.
-Kam? -Do Jihoafrické republiky.
-Ty pojedeš do Jihoafrické republiky? -Ano, kdo by to řekl.
Pojedeš do Jihoafrické republiky? Sama?
Můžete mi chvilku věnovat pozornost?
Pozval jsem vás,
protože vám už delší dobu chci něco říct.
-Někoho jsi potkal? -Ne.
Mám vás všechny moc rád.
Ale musím vám něco říct a snad to budete respektovat.
I když se vám to asi nebude líbit.
Rozhodl jsem se, že tyhle narozeniny budou moje poslední.
Nechceš už žádné oslavy?
Sedmdesát pět je krásný věk, ale sedmdesáti šesti se už nedožiju.
Končím.
-Myslíš to vážně? -Ano.
-Proč? -Protože teď jsem ještě v pořádku.
Nechci být na nikom závislý. Na vás, doktorech, nic takového.
Několik let mám doma prášek, se kterým to jde.
-Několik let? -Ano.
-Proč nám to říkáš až teď? -Musel jsem si být nejprve jistý.
-Takže teď už to víš jistě? -Ano, vím.
Pořídil jsem si nové zásoby, ty původní prošly.
-Už nechci žít. -Nechceš žít?
Občas se mi taky něco nechce.
Mým dětem se taky něco nechce. Máme to tak všichni.
-To není důvod pro sebevraždu. -Zabít sám sebe...
-To přeci nejde. -Rozhodl jsem se, Iris.
-Jsi nemocný, tati? -Ne.
Mrzí mě to.
Ale neříct vám to mi připadalo...
Takhle si na tu myšlenku můžete zvyknout.
-Zvyknout si? -Ano.
Tati, ale je to legální?
S tím práškem to je humánní. Je to rozšířené a vyzkoušené.
Nechápu to.
Jsi zdravý. Máš Iris, máš mě.
Nejsi na kolečkovém křesle. Každé úterý nám hlídáš děti.
Máš vnoučata. Bydlíš v krásném domě.
-Jsi nezávislý, tak proč? -Vždyť to říkám, už se mi nechce.
Co to je za debilní argument? Nejsi žádný zasraný děcko.
-Iris, uklidni se. -Co? Nechápu to.
Nechápu to. A ani to nechci pochopit.
Vím, že toho je na vás hodně.
Ale nikdy není ta správná chvíle. Buď je moc brzy, nebo pozdě.
Chci, aby to bylo dřív než pozdě.
Proto chci ze života vystoupit za pár měsíců.
Vystoupit? No tak, tati. Život není jízda v zasraným autobusu.
Možná byste to měli nejdřív zpracovat...
Ano.
Vystoupit? Vážně, tati?
Můžu to tam položit?
On je neskutečně fit a ty jeho svaly...
Je to jen o hlavě.
Zkoušel jsem to, jí se to nelíbilo. Byly v tom emoce.
S tou novou holkou Kate, ale nevím, jestli zvládnu obě.
Nemůžeš usnout?
-Coco, prosím, spinkej. -Mučíš maminku?
Opravdu nic jiného nepomáhá?
Coco se jinak neuklidní.
-Špatná eko stopa, co? -Na potrat už je taky trochu pozdě.
-Jan chce umřít. -Cože?
-Děláš si legraci, že jo? -Ne.
Opravdu?
Pojď ke mně.
-Je zelená. -Jak to chce udělat?
Doma má už roky nějaký prášek.
-Cože? -Jo.
-A může se to? -Myslím si, že to není legální.
Tak mě objeď, idiote.
Sakra.
-Mám se za ním zastavit? -Myslíš si, že ho přemluvíš?
Jasně. Jestli chceš, udělám to pro tebe.
Přivedu ho na jiné myšlenky. Když to nepůjde jinak, tak násilím.
Sakra...
-Budeš to házet na zem? -Tamhle je ještě jeden.
Vezmi si tohle.
-Řekli jste to dětem? -Ne.
Nesmíš si myslet, že to nějak souvisí s tebou.
-To jsem si nemyslela. -Ježíši, promiň.
Říká to jen něco o Janovi. Nic o tobě, ani Ivanovi. Tak to je.
-Myslíš si, že to skutečně udělá? -Ano.
Ano, myslím si, že to udělá.
-Dejte pryč ty hračky. -A co si o tom myslíte vy?
Pro vás dva to je obrovský šok.
Když se na to podíváš z Janovy perspektivy, což je těžké...
Přijde mi bezva, že nad tím má kontrolu.
Upřímně, jsem na vašeho otce hrdá, že na to má koule.
Už je čas. Kdo nedojedl, má smůlu. Musíme jít.
Říkával, že nechce čekat na horší časy.
-Že je lepší tomu předejít. -To je legitimní?
-Nikdy jsem to neslyšela. -Iris, musela jsi to slyšet.
Neměla jsem sem chodit.
-Už odcházíš? -Pa, děti. Ahoj, Keeto. Ahoj, Noahu.
Jak se ta bouře jmenovala? Denis?
Nizozemsko obešla, ale Británii zpustošila.
-Dávají jim jména jak ze sitkomů. -To jo.
Když se včas nepřizpůsobíme, všichni se utopíme.
Promluvme si o adaptivním řízení Delty.
Jaký jsi měla víkend, Iris?
Zvláštní. Táta mi řekl, že nechce žít.
Chce umřít.
Takže tak.
-Ježíši. -Promiň.
Krásně to voní. To jsou tvoje vyhlášené lasagne?
Ano.
-Díky, že jste se pro mě zastavili. -Rádo se stalo.
Dokážeš si představit, že bys ty lasagne vezla na kole?
To ne...
Zlato, máš moji tašku?
-Vzala jsi to víno? -Ne, Jan říkal, že doma má.
Hej!
Podej mi tu tašku.
-Další krabice. -Tam bude něco jiného.
-Vypadá to na panáčky. -Co je tohle?
Můžete z toho postavit přítok řeky. Z této části.
Pojďme se podívat na film.
Čím déle vám to bude trvat, tím kratší dobu se budete dívat.
No tak. Pojďte. Noahu, ty taky.
-Jak to šlo s Lolou? -Bez problémů.
-Spinká. -Tak rychle?
-Je to zlatíčko. -Tak bezva.
-Tati, mám ti nabrat? -Ano, prosím.
Vypadá to krásně.
-Všude klid? -Prozatím.
-Vypadá to úžasně. -Elizabeth?
Nejsou dopečené. Nejsou dobré, dejte je ještě do trouby.
Dej je zpátky do trouby.
Uděláš to?
-Díval ses na tu webovou stránku? -Ano, ale je to komplikované.
Chtěl bych, aby to bylo jednoduché.
Chci to co nejsnazší. Jak pro mě, tak pro vás.
Proto se musíme domluvit na datu.
Okolo mých narozenin.
Klidně 28. listopadu. Nebo o pár dnů později.
Ale ne o moc, nechci dlouho čekat.
Co v den mých narozenin?
-To se mi hodí. -Ano?
Pro nás by to bylo asi nejlepší.
-A co ty, Iris? -Ne, mně se to kurevsky nehodí.
-Mami? -Copak, zlato?
-Nehraje to. -Jen stiskni play.
-To jsem zkoušela. -Play.
-Zkoušela jsem to desetkrát. -Stačí to stisknout jednou.
Je to můj pracovní počítač.
Půjdu se tam podívat.
S Ivanem jsem už pár věcí probral.
Měli bychom si udělat scénář.
Na internetu jsem četl, že si ho dělá většina rodin.
Myslím, že bychom si ho měli taky udělat.
Omlouvám se. Už jim to jde.
Musíme toho hodně zařídit.
Vypovědět smlouvy, prodat dům, nábytek...
Kremace nebo pohřeb?
Jakou rakev nebo urnu? Písničky, proslov, parte.
Už jsem se s někým bavil o domě.
Bylo by dobré ho prodat teď.
O to menší dědickou daň pak zaplatíte.
Opravdu to chcete udělat?
Copak to je najednou normální?
Tati, musíme být u toho, až se zasebevraždíš?
-Iris, můžeme to probrat později? -Já to chci vědět hned.
Iris, ještě to nevím. Stačí ti taková odpověď?
Vždyť už jste si všechno do puntíku naplánovali.
O to nejde. Až umřu, nechci, abyste se dostali do problémů.
-Narozeniny ale oslavit chceš, ne? -Ano, chci.
-A všichni o tom ví? -Ne, jasně, že neví.
-Bude to narozeninová oslava. -Smuteční hostina na rozloučenou.
Podej mi tvůj talíř, tati. Naberu ti.
Jak víte, naše společnost má tu čest vystoupit
na mezinárodní konferenci o vodě
a naší mladší přednášející bude Iris.
Ano... Ahoj!
Povím vám něco víc o naší případové studii "Voda pro život".
Víc než polovina všech uprchlíků jsou klimatičtí uprchlíci.
A díky těmto modelům dokážeme zajistit vodu
a přístup k ní také lidem i v nejsušších koutech světa.
A průměrnou délku života, na příklad...
v Turkaně, jedné z nejvyprahlejších částí Keni,
tak prodloužíme o deset let.
Běžně se tu lidé nedožívají ani padesáti let.
Dokážete si to představit?
V padesáti se v Nizozemí teprve stěhujete od rodičů.
Tyto modely zajistí kvalitní život
našim budoucím generacím.
Pokud tedy nedáváte přednost smrti.
Zpět k modelu. Dovolte mi vrátit se zpět...
Mám na mysli pravidelné proudy a existuje několik...
Počkej.
Začíná to kytarou a potom... Taková jednoduchá melodie.
Počkej, zkus to znovu.
Ještě jednou.
Podívám se.
-Ne, nic to nenašlo. -Mám ji v hlavě celý den.
-O čem je? -Mám to na jazyku, ale nevím.
-Něco z minulosti. -Počkej, zkus to znovu.
-Nejdřív kytara... -Tati, musíš zpívat.
Potom piano, a pak se to celé opakuje od začátku.
Počkejte na mě. Děkuji.
Ahoj.
-Vyznáš se v hudbě? -Myslím, že ano.
Mohla bych ti něco zabroukat?
-Cože? -Nemůžu přijít na název.
Jasně.
Nejdřív kytara, kytara, kytara a potom...
A pak se to opakuje...
Těžké.
Napadají mě dvě písničky.
How Can We Hang On To A Dream od Tima Hardina.
A kvůli tomu refrénu Cause od Rodrigueze.
Ta se teď díky tomu dokumentu hodně hraje. Ale nejsem si jistý.
-Jde o tvého otce? -Můžeš mi to poslat e-mailem?
-U oběda jsi říkala... -Pošleš mi je e-mailem?
Ano, samozřejmě.
-Mohla by ses rozhodnout dneska? -Ano. Díky.
A Jane, mohl bys...
Dovolali jste se do hlasové schránky...
Lauro, jakej vypatlanec to zveřejnil? Viděla jsi můj pokoj?
K PRODEJI
Půjde to hladce. Slyšel jsem tě.
Lampičky jo, gauč ne.
Gramofon vezmu.
Vejde se tam. Je to Denon.
Ještě to probereme. Zavolám ti za chvíli.
Ahoj.
-Elizabeth nemohla? -Ne, myslela si... Podrž to.
Říkala, že bychom to měli udělat my dva.
Taky si to myslím.
-Je doma s dětmi? -Ano.
-Ahoj, tati. -Ahoj.
S dětmi to je zábava,
ale na všechno mají názor. Znáš to.
-A Elizabeth taky. -Jo.
Je to fakt divný, ale připadá mi, že si na to začínám zvykat.
-Co ty? -Já ne.
Ahoj, tati. Takže na věci, které si chceme vzít, nalepíme nálepku.
Koupil jsem dvě barvy. Já mám zelenou a ty červenou.
Když budeme chtít něco oba, rozhodne los.
-Byly ve slevě? -Ne.
Ještě jsi mi neposlala žádné datum. Mohla by ses rozhodnout?
-Hned teď? -Ano, aspoň to bude za námi.
Dobře. Bezva...
Tak se podíváme...
-Co o narozeninách? -Například.
-Jo, to můžu. -Co ty?
-Taky. -Výborně. Takže datum máme.
Dává ti to klid na duši, tati?
Začnu dole.
To jsem zase já. Jdu dolů pro ty lampičky.
Pohovky ne.
-Nedáš si něco k pití? -Ne, díky.
To jsem si myslel.
Asi taky začnu dole.
-Mám odejít? -Ne...
Bude to tak lepší.
-Kam šel táta? -Nevím.
Věděla jsi, že jsou nahoře pořád máminy věci?
Ne.
-Asi u toho chci být. -U čeho?
-U tátovy poslední chvilky. -To nejde. Táta to říkal.
Nikdo to nemusí vědět.
Nemůžeme ho tam nechat samotného.
-Byla jsi už nahoře? -Ano.
-To jsi byla rychlá. -Jo.
Nemusím se s nikým radit.
STRATEGIE PRO SNÍŽENÍ RIZIK SOUVISEJÍCÍCH S VODOU
TIM HARDIN: HOW CAN WE HANG ON TO A DREAM
Co na to říct, odchází pryč, od toho, co jsme viděli.
Co dělat mám, stále tě miluji.
Je to všechno jen sen.
Jak se můžeme držet našeho snu?
Jak může to být, bude to tak, jak se zdá.
Co dělat mám? Říká, že skončilo to, co bylo dřív.
Co zkusit mám? Pořád to nechápu.
Říká mi, co udělá.
Jak se můžeme držet našeho snu?
Jak může to být, bude to tak, jak se zdá.
Co mám říct, odchází pryč, od toho, co jsme viděli.
Co dělat mám, stále tě miluji.
Všechno je to sen.
-Ahoj. Někam jedeš? -Ne. Stěhuju se k tobě.
Jak se můžeme držet snu?
Tati.
Dobrý, ne?
-Dáš si kávu? -Ne, přijdu za chvíli.
Tati!
-Berete si je? -Prosím?
Ty skleničky?
-No já... -Ne?
Slez dolů.
Mluvím na tebe. Skáčeš v botách po gauči, který ti nepatří.
Co se děje?
Doma taky skáče v botách po gauči?
-Proč? -Tohle je můj gauč.
-Tak proč je tady? -Došlo k nedorozumění.
Bratr mi měl nejdřív zavolat.
A proto s ní takhle mluvíte?
-Ano. -Chovejte se normálně.
Sama se chovejte normálně. A hlídejte si to děcko.
Co prosím? Liv, pojď ke mně.
Ta paní je blázen. Tady je potkáš často. Jdeme.
-Je to správný rozměr? -Ano, moc děkuji.
Paní...
-Zaplatit. -Je můj.
Takže to dělá tři padesát.
Ne, je opravdu můj. Táta mi ho dal, když mi byly čtyři.
-Bene. -Co se tady děje?
To je můj kočárek a beru si ho zpátky.
-Nemůžete si věci jen tak brát. -Jen tak?
Ten kočárek, sklenice i gauč patří mojí rodině.
-Beru si je zpátky. -Moc mě to mrzí.
Vím, že se vám to nelíbí, ale je to moje a vezmu si to.
Nemůžeme dělat žádné výjimky.
-Kolik to bylo? -Tři padesát.
-Můžu platit kartou? -Je tam příplatek padesát centů.
Necháme to tak?
Svět přijde o velkého herce, tati.
Sedni si.
Tati.
Jak jste se cítili?
No... Fajn.
-A co ty, Ivane? -Myslím, že to šlo dobře.
S tím tvarohem to musím nacvičit. Musím ho do sebe dostat najednou.
-Mám sehnat víc tvarohu? -Ano.
Co musíme udělat nejdřív, když tě tu ráno najdeme?
Zrovna jsme si to řekli.
Ano, ale chci si to zopakovat, abych si byla jistá.
Nejdřív se musíme ujistit, že je táta mrtvý.
Nesmíme se ho dotknout.
Pak zavoláme doktora a ten zavolá policii. Přesně v tomto pořadí.
Jak můžeme vědět, že je mrtvý, když se ho nesmíme dotknout?
Proč si rukavice nevezmeme dřív? Takhle budou naše otisky v hale.
Ano...
Máš pravdu. Vezmeme si ty rukavice s sebou.
Nasadíme si je už venku
a pár jich dáme do sáčku na zahradě. Jako připomínku...
Dům bude plný otisků. Zrovna tam skončila oslava.
Dobrá poznámka.
Na internetu píšou, že se to musí udělat takhle.
Běžně taky natočíte video, kde řeknete,
že to děláte dobrovolně a nikdo vás k tomu nenutí.
To stejné píšu i v závěti. Ta je tamhle na stole.
Dobře. Co si o tom myslíš?
-Dala bych si pivo. -Já taky.
Chceš s tím videem pomoct, nebo to uděláš sám?
Taky bych si dal pivo.
-Dobrý den. -Hezké odpoledne.
Moc se nám líbí váš dům. Říkala jsem si, že se zastavím.
-Je na prodej, že? -Ano.
-Pojďte dál. -Opravdu můžu? To jsem nečekala.
-Samozřejmě, že můžete. -Tak bezva.
Jsme z Amsterdamu. Je nás pět.
To je prima. Konečně to tady ožije.
Tohle je hala. Podlaha je ze skleněné mozaiky.
Pokud vám připadá staromódní, můžete ji vyměnit.
-Že jo, tati? -Co?
Že podlaha v hale je skleněná, ale dá se vyměnit.
Ano, určitě ano.
-Nedáte si něco k pití? -Ne, děkuji.
Pojďme do kuchyně.
Ta je podle posledních trendů.
Je tu krásné okno. Nová lednice.
Výrobník ledu.
Skříňka navržená architektem přímo pro tento dům.
Je to dům ze sedmdesátých let,
který vás díky svému designu nebude nikdy nudit. Že jo, Ivane?
-Ano. -Paní má zájem.
Neměli bychom to nechat na makléři?
Proč? Když už je tady.
-No... -Pojďte. Ukážu vám zahradu.
Zahrada je krásně schovaná. Je tu dost místa na kola.
Visí tu i naše stará houpačka. Pokud si ji bratr nevzal.
Ne, je tady. A tohle je terasa.
Velký trávník na hraní, ideální místo na grilování.
Pojďme do obýváku.
Musí se to namazat.
Tak, to je on. Spousta místa. Krásné umělecké linie.
A hodně světla. Krb a dvojitá skla.
-Všechno, o čem jste kdy snila. -Myslím...
A co ten trenažér, tati? Máš ho ještě?
Ano.
Taky je na prodej. Nejvyšší kvalita. Určitě se dohodneme.
-Asi bude lepší, když přijdeme... -Ale kdepak. Jen se tu porozhlédněte.
A tento muž zde prožil půlku svého života.
Pokud máte otázky, tohle je můj otec Jan.
Zemře tu 28. listopadu. Přesně v místech, kde právě stojíme.
Hodí se vám to datum kvůli převodu nemovitosti?
Nebo musíte nejprve něco prodat?
Ale s dnešním realitním trhem to je jen formalita.
-Chcete číslo na makléře? -Ano.
Co?
Omlouvám se. Moje sestra je...
Co?
Ježíši, dost. Nech toho!
Věděl jsem, že ses neměla stěhovat zpátky.
Fakt? Ty radši pomůžeš tátovi do hrobu.
To není pravda. Máme dohodu a budeme se jí držet.
Aktualizace. Já jsem tady.
Myslíš si, že když s ním budeš, tak mu to vymluvíš?
To si nemyslím.
Ahoj, Ivane. Co tady děláš?
Dobrá otázka? Co tady chceš?
Co tady dělám?
Ty nechceš, aby se něco změnilo. Co tady děláš ty?
Trávím čas s tátou, dokud to jde.
A táta to chce?
-Vidíš, jak si tě váží. -Chovejte se k sobě hezky.
Držme se scénáře, uklidní nás to.
Možná to nedokážeš pochopit, ale tady nejde o tebe.
No tak...
To je naše písnička. Dejte to víc nahlas.
Nebuď takovej srágora.
Rozjeďte to. No tak.
Mám pivo.
-Kde máš skleničku? -Nevím.
Podrž mi to. Donesu ti ji.
-Proč nechodíme pařit? -Protože jsme na to starý.
Iris. Jsi tam?
Jo.
Hele, jedu domů.
-Zůstaň. Coco spí. -Jo, ale zítra musím do práce.
Je středeční noc. Řekla jsi, že se nic nezmění.
Brzy budou zavírat.
Tak půjdeme jinam.
Ne, jsem unavená. A asi moc stará.
-Ne, nejsi. -Jsem. Za pár hodin mám směnu.
Pártykazičko.
Iris.
-No? -Nejsi tam s tím miminem, že ne?
-Ne, proč? -Není to tvůj typ.
Iris...
-Nedělej nic, co bych nedělala já. -Jasně.
-Zavolám ti. -Jo.
-Užij si to. -Ahoj.
-Možná jen potřebuje sex. -Cože?
Táta se chce zabít, ale možná jen potřebuje sex.
Cože? Proč teď mluvíš o tátovi?
Nevím, zrovna mě to napadlo.
Přestaň.
Musím jít. Zítra mám školu.
No tak. Tohle je přece sen každýho kluka.
Ne, není.
Promiň. Nic se neděje.
Co to děláš?
-Pustíš se mě? -Ne.
-Pusť mě! -Ne.
Chci odejít.
Myslím, že nechceš odejít.
Dobře. Pusť mě.
Sakra.
Promiň.
Jsi v pořádku?
Nemám ti donést led?
-Dobrý den, přejete si? -Volali jste mi.
Ano, dojdu pro vedoucího.
-Dvě kávy. -Děkuji.
Iris, jsem tady.
Slyšela jsem tě.
Objednal jsem ti kávu.
Kávu?
Posadíš se?
Ne.
Víš, že tyhle prostory jsou navržené tak,
aby ses tady dlouho nezdržel?
Nepohodlná vzdálenost mezi stolem a židlí.
Příliš světlé osvětlení.
Asi zapomněli na to,
že když si lehneš, tak je to pohodlný.
-A dva kyblíky. Prosím. -Děkuji.
Dobrou chuť.
Tati, kyblíky?
Jsem rád, že zase bydlíš doma.
-To je rok 2009? -Ano.
Přes večerní oblohu
všichni ptáci odlétají pryč.
Ale jak mohou vědět,
že nastal ten správný čas
vydat se k zimnímu ohni.
-Ahoj. -Ahoj.
-Můžu ti pomoct? -Vezmi tohle.
-Není to moc brzy? -Později v týdnu už nemám čas.
Tak jsem si řekl, že to nakoupím hned.
-Společně s Lolou? -Ano.
Lola mi pomáhá, protože odmítá spát ve vlastní postýlce.
Tak zabreč, ne?
Podívej, co to mám?
Tohle přijde do lednice. To je ten tvaroh, co chtěl táta.
Zkontroloval jsem ho. Má trvanlivost do čtrnáctého.
Iris, ještě musíme koupit jídlo na tátovu oslavu.
Zařídila bys to?
-Jasně. -Díky.
Iris pojede s dědou na nákup. To bude zábava, že jo?
Copak, zlatíčko? Děda bude mít narozeniny.
Do velkoobchodu se jede doprava, ne?
Ne. Musíme jet rovně.
-Iris, tady musíš odbočit. -Ne.
Musíme jet rovně.
O co tady jde, Iris?
Žádný strach. Zabalila jsem ti tašku.
Je v ní všechno.
Kartáček, pas, čisté spodní prádlo.
Nechci nikam jet.
Taky se dějí věci, se kterými nesouhlasím.
-Co Ivan? -Co je s ním?
Zblázní se. Já tohle nechci, Iris.
Jak dlouho budeme pryč?
A kam to jedeme?
-Na hory. -Na hory? Ty ses zbláznila.
Ne. Přejedeme Německo, Rakousko a budeme tam.
A pršet bude až do neděle.
Zatím si užívejte sluníčka s rodinou.
A o víkendu nezapomeňte na pláštěnky.
Ono to nakonec nebude až tak hrozné.
Süd FM Verkehr jediná služba...
Díky.
Jakou jsi vzala?
Měli buď týdenní, nebo roční.
Tak jsem vzala roční.
Jdeš?
Protože jsem přišel o práci dva týdny před Vánoci.
A mluvil jsem s Ježíšem v kanále.
A papež řekl, že mu do toho nic není.
Když déšť pil šampaňské,
přišel můj estonský archanděl a opil mě.
Kdepak je?
Tady.
Vezmeš tu tašku?
-Tady máš. -Díky.
Počkej na mě, Iris.
Už tam skoro jsme, tati. Pojď.
Podívám se.
Deset, devět, osm, sedm, šest, pět,
čtyři, tři, dva, jedna.
Dnes má někdo narozeniny, hurá, hurá.
A jsi to právě ty.
Všichni z toho radost máme,
a proto ti zazpíváme :
ať žije dlouho, hurá, hurá, ať žije dlouho, hurá, hurá,
ať žije dlouho, hurá, hurá.
Všechno nejlepší, tati.
Omlouvám se, asi sis to představoval jinak.
Mám pro tebe dárek.
To snad ne? Netušil jsem, že ho pořád máš.
Měli jsme sem jet, když mi bylo šestnáct.
Jo, ale mamka tehdy poprvé onemocněla.
A teď jsme tady.
Něco jsi mi tam napsal.
"Chceš-li být velký,
nic nezveličuj ani nevylučuj. Buď všechno v každé věci.
Vlož se do toho nejmenšího, co děláš.
Tak v každém jezeře září měsíc,
protože žije vysoko."
Díky, zlato.
Tady.
Proč to děláš?
-Špehuješ mě? -Ano.
Je to dobré na krevní oběh.
A potřebuješ to?
No, nevím. Líbí se mi to.
Prostě se mu to líbí.
Děláš si, co chceš. Na co máš právě náladu.
Co se ti zlíbí. Co si myslí ostatní, tě nezajímá.
Tati.
Chtěl bys ještě něco podniknout?
-Třeba si dát ústřice v La Coupole? -Ne.
Koncert Boba Dylana? Brzy u nás bude hrát.
Ne.
-Jet k moři? -Ne.
-Sex? -Ne.
-S krásnou ženou? -Ne.
-Eskort? -Ne.
-Zaplatím to. -Ne.
Nechceš si s někým promluvit? S knězem? Vyzpovídat se?
Zbláznila ses?
Tak co bys chtěl?
Nic, Iris. Opravdu nic nechci.
Tak proč mi to nedokážeš vysvětlit?
Protože bys to stejně nepochopila.
Takže je to moje chyba.
-Protože nejsem empatická? -Ne.
-Právě jsi to řekl. -Neřekl.
Ať řeknu cokoliv, nikdy se na to nebudeš dívat tak jako já.
-To nemůžeš vědět. -Vím to.
-Tak to zkus. -Ne.
-Nestojím ti ani za pokus. -Iris, jsi plná života.
Nikdy se nebudeš takhle cítit.
Jsi strašně osamělá. Taková ses narodila a taková zemřeš.
A mezitím zjistíš, že život nedokážeš vnímat z jiné perspektivy.
To není pravda. Ne, když se budu snažit.
-Vytěsnil jsi mě. -Vždyť jsem tady. Mluvím s tebou.
-Ale nic mi neříkáš. -Říkám, ale ty mě neposloucháš.
-Úmyslně mě ostrakizuješ. -Co to říkáš?
Víš vůbec, co to znamená?
Tohle. Jak se teď cítím.
-Ale ty to nechápeš. -Ne, nechápu.
Kruci.
Musíš mě nechat odejít, Iris.
Cítím se na míle vzdálený od všeho.
Přestal jsem žít.
Stýská se mi po mámě, Iris.
Chybí mi naše společné chvíle.
Už nemůžu.
Kde je? Čeká na tebe tam nahoře?
Nevím.
-Ale vím, že není tady. -Ale já tu jsem.
Já jsem tady.
Díky, zlato. Na tvého tátu.
Na Jana.
Ahoj, Noahu.
Kdo potřebuje tak velký dům?
Vyděláte na tom pořádný balík.
Nebo ho můžete pronajímat.
-Gerarde, nemáš zapalovač? -Mám, tady.
Prostě to pronajměte. Když to pronajmeš...
-Je na něm hodně práce. -Prodej mi přijde jednodušší.
Děkuji.
-Baf. -Kdo to je?
Kdo mě tady pronásleduje? Že tě chytím?
-Iris. -Keeto, jdeš už? Odcházíme.
Škoda, už jdete.
-Odcházím. -Dobře, tak jo.
-Potom mi zavolej, jo? -Určitě zavolám.
-Tak jo, ahoj. -A zavolej mi!
-Jane, odcházíme. -Počkej. Podržíš na chvíli Lolu?
Díky, že jste přišli.
-Brzy se uvidíme. -Díky, Jane.
U dědy to je prima, co?
Půjdeš brzy spinkat? Dáš si šlofíčka?
Půjdeš k mamince? Ahoj, zlatíčko.
Ahoj.
Tak jdeme, broučku.
-Keeto, odcházíme. -Už běžím.
Běž do auta.
Uvidíme se za chvilku.
-Keeto, kde jsi? -Objala jsi pořádně dědu?
-No jo. -Ahoj, dědečku.
-Ahoj, zlatíčko. -Ahoj.
-Ahoj, uvidíme se večer. -Jeď opatrně.
Iris.
Co to je?
To je proti zvracení. Musí se to brát předem.
Začal jsem už včera.
-A tohle je co? -Ten prášek.
Nezvládnu to.
-Nic se neděje. -Opravdu?
-Zůstaneš tady? -Ano.
Tati, vzpomněl sis na tu písničku?
Ne.
Můj život je u konce. Můj život se završil.
A nyní nastal okamžik, kdy ho sám ukončím.
Jak vidíte, jsem tu sám. Nikdo mi nepomáhá.
Nechávám tu dopis na rozloučenou a závěť.
RŮŽOVÝ MĚSÍC
České titulky Lenka Řehová Iyuno 2023