Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Klidné údolí řeky pokryté lesem se tisíce let neměnilo.
Ale pak, v jeho dějinách to byl jen okamžik,
ho pohltilo město. A to se mění pořád dál a dál.
To lidé si ho tu postavili,
protože si už od pradávna chtějí svět uspořádávat po svém.
I když příroda má v tom jejich uspořádaném světě
své místo samozřejmě také.
Ovšem pozor, musí to být příroda dobře vychovaná,
poslušná a ochočená.
Lidé mají rádi zvířata.
Ale především ta, která je ničím nepřekvapují.
Nejlépe taková, která se vlastně ani moc nehýbají.
A nejvíce taková, která zdobí.
Například i nejstarší funkční hodiny na světě.
Pražský orloj.
Ten lidem pomáhá uchopit nejen celý vesmír,
ale spoutat dokonce i čas.
A to je uklidňuje.
Jenže v Praze žijí i jiná zvířata. A ta sem nikdo nezval.
Lidé si většinou těchhle svých sousedů ani nevšimnou.
Ale i oni by si přáli být tu doma.
A tak se učí přežít v rozmanitém městském prostředí.
Mnohdy útulném, ale taky nebezpečném.
Co je tedy vlastně Praha?
Mají tu zvířata a rostliny šanci?
Jak vypadá město jejich očima?
Jak se dívají na lidi?
Pojďme se spolu podívat,
jak zvířata a rostliny bojují o živobytí v místě,
kterému lidé hrdě říkají matka měst.
Před šedesáti lety si lidé na okraji Prahy vysadili muflony.
Asi si chtěli z Kunratického lesa udělat takový koutek živé přírody,
do kterého by se na ně mohli chodit dívat.
Jenže si s sebou brali čím dál víc psů.
A těch se mufloni lekají.
Nebylo by bezpečněji tam za hranicemi lesa?
A tak se pod vedením zkušené samice
odvážili přeběhnout na druhou stranu plotu.
Ovšem pro doplnění živin je tu třeba hledat úplně nové zdroje.
Je pravda, že kdysi dávno byl muflon ovcí domácí.
Pomůže mu ale tahle stará zkušenost přežít v bezprostřední blízkosti lidí?
Praha ukazuje v zimě svou přívětivější tvář.
Teplota je tu o pár stupňů vyšší než v okolní krajině.
Potrava se tu dá sehnat snáz.
A co je důležité,
díky přehradám nad Prahou tu řeka už dávno nezamrzá.
Právě to sem přilákalo docela nové obyvatele.
Není snad zbytečné táhnout se na zimu do teplých krajin?
A tak slípka zelenonohá zkusila život ve městě.
Vyplatí se jí to?
Teď tu našla i rybníček s hustými porosty,
kam ukryla své hnízdo.
Její mláďata jsou tu v bezpečí.
Učiněný ráj.
Jenže co by to bylo za ráj, kdyby se v něm neobjevil nějaký had?
Nebo alespoň nutrie, další noví dobyvatelé Prahy.
A slípka je ráda nemá.
Jako by tušila, že jí přicházejí kazit rodinné štěstí.
Nutrie pocházejí z Jižní Ameriky.
Tady se ocitly jen kvůli lidem, kterým utekly z kožešinových farem.
Jsou to sice býložravci, ale dokážou si pochutnat i na vejcích.
A hlavně berou slípce to, co nutně potřebuje,
rostliny kolem břehů.
Jenže co teď bude slípka dělat?
Brzo na jaře už ve městě začínají námluvy kosa černého.
Vytváří se při tom pevné pouto,
které kosí pár spojuje často na celý život.
Kosové byli nejdříve jen plachými obyvateli lesů.
Pak se ale část z nich rozhodla pro život ve městě.
Netušíme, co je k tomu přivedlo,
ovšem sledujeme je tu už skoro dvě století.
Prostředí města se ale mění mnohem rychleji než třeba les.
Nedávno Praha přilákala i vychytralé straky.
Pro kosy a jejich hnízda to po letech pohody
může znamenat nečekané nebezpečí.
A tak kosové rychle mění své zvyky.
Hnízda teď přepečlivě ukrývají.
Třeba v hustém trnitém keři.
Jiní kosové hnízdí dokonce v těsné blízkosti lidí.
A doufají, že sem se straka neodváží.
Ostrov uprostřed historického jádra města.
Napůl park a napůl les.
To je pražský kopec Petřín.
Nejtajemnější z jeho obyvatel je plachý plch velký.
Lidé většinou ani netuší, že tu je.
A plch se o ně taky nestará,
i když občas využije některou z jejich vymožeností.
Samice se nedávno probudila z dlouhého zimního spánku.
Prolézá korunami stromů, jako by je pečlivě zkoumala.
Jestli bude dobrá úroda bukvic, může si totiž dovolit založit rodinu.
Pokud se ale neurodí, plšice raději vůbec nezabřezne.
A rozhodnout se musí už teď na jaře.
Ale podle čeho?
No, zřejmě vidí do budoucnosti.
Věří, že úroda bude letos dobrá,
protože si právě vybírá bezpečnou porodnici.
To bude ono! Prázdná ptačí budka.
Mohl by to být dobrý rok.
Volavky popelavé si jednu z našich největších kolonií
postavily na území hlavního města.
Ale proč právě tady?
Je tu asi osmdesát hnízd.
A postupně se líhnou mláďata.
Celá kolonie teď potřebuje pro jejich nakrmení každý den
asi dvě stě kilogramů ryb.
Kde je ale vzít?
Vykrmovat si ve městě vlastní pelikány?
Na to mohli přijít jenom lidé.
Volavkám to ale nijak nevadí.
A na rozdíl od lidí nemají ponětí o tom, že krádež je zločin.
Nejspíš to nebude taková náhoda,
že volavky si svá hnízda postavily právě tady, v zoologické zahradě.
Park založili ve městě lidé.
A postupně ho upravují tak, aby se líbil především jim.
A taky jejich psům.
To kdyby plány na úpravu městské zeleně
mohla připomínkovat i slípka,
bylo by tu jistě více porostů u břehů.
A naopak méně těch otravných psů.
A nutrií.
Jenže jak už víme, potřebami slípky se lidé při úpravách parků
nikdy moc neřídí.
Ale jaro je tady.
Slípka už musí zahnízdit. Jenže kde?
Toto je ale nečekané rozhodnutí.
Inu, kdo nenachází bezpečí dole, musí ho hledat nahoře.
K takovým činům ale příroda slípku příliš nevybavila.
Dlouhé prsty se ve spleti vodních rostlin náramně hodí,
ale ve větvích stromu, přiznejme si, jsou spíš překážkou.
Nakonec to jde. Nakonec to dokáže.
Ale co se stane, až se vylíhnou mláďata?
Město, to nejsou jen domy a parky.
Je tu i řada prostor, kterým lidé nedali ani pořádné jméno.
Břehule říční si hrabou nory pro svá hnízda v kolmých stěnách.
Původně to dělávaly tam, kde našly strmý říční břeh.
Ale ten by dnes u narovnaných a zabetonovaných řek hledaly asi těžko.
To spíš najdou hromadu suti.
Břehulím je to ale jedno. Mají tady přesně to, co potřebují.
Na rozdíl od slípky nemusejí na svých zvycích vlastně nic měnit.
Svět vidí po svém.
A po svém se dívají i na město.
Snad si jen bagr nepřijede pro svou další porci sutě dřív,
než břehule stihnou vyvést ptáčata z hnízd.
V naší republice žije asi deset milionů lidí.
Ale i deset milionů kosů.
Kosa každý zná. Ale není kos jako kos.
Co třeba tenhle?
Došlo u něj k drobné genetické odchylce.
U kosů se to občas stává, že bílá pokryje část těla.
Někde v lese by takhle nápadný pták neměl valnou naději na přežití.
Nejspíš by ho brzy ulovil nějaký dravec.
Ale tenhle kos žije ve městě už přinejmenším čtyři roky.
Není tu zdaleka tolik predátorů, a to zvyšuje jeho šanci.
Za svůj dlouhý život nasbíral dostatek zkušeností.
Pro hnízdo si vybral dokonalý úkryt, do kterého straky nedokážou proniknout.
A tak se tu strakatý kos díky výhodám města zatím ukrývá dál.
Pražský orloj, jako jediný na světě, ukazuje i starodávný babylonský čas.
Podle něj trvá den jen od rozednění do setmění
a jeho délka je proto pokaždé jiná.
Lidem ve městě je to už trochu jedno,
ale zvířata a rostliny se pořád řídí především sluncem.
Dnes je letní slunovrat, nejkratší noc v celém roce.
Takže ten, kdo ožívá až po setmění, si bude muset pospíšit.
Člověka čeká v životě nějakých 30 tisíc dnů,
ale dospělý roháč má k dispozici jen pár desítek nocí.
Největší evropský brouk není zrovna prvotřídní letec.
Matou ho i světla luceren.
Samice zatím tiše čekají na stromech.
Jsou plné vajíček, takže se jim létá ještě hůř než samcům.
Vzlétnout se jim podaří většinou jen jedenkrát za život
a při tom ani nedoputují příliš daleko.
Tahle samice letěla za světlem. Skončila v zahradní restauraci.
A teď jí nezbývá než čekat,
zda si ji tu nevyhlédne nějaký samec.
Stmívá se i nad řekou.
A i tady se hmyz shromažďuje kolem světel.
Všude kolem vody vylézají ze svých úkrytů
tisíce nočních pavouků, křižáků mostních.
Jsou to mimořádní žrouti,
a tak musejí co nejrychleji vytvořit sítě,
aby krátkou letní noc plně využili.
Dennímu světlu se křižáci mostní po miliony let vždycky vyhýbali,
aby se kryli před svými nepřáteli.
Pak ovšem lidé vynalezli umělé osvětlení.
Nejen pro sebe, ale i pro křižáky mostní.
Ti totiž brzo zjistili, že tohle světlo přitahuje jejich kořist.
A tak si ve městě staví své sítě naopak co nejblíž pouličních lamp.
Sítě jsou hotové
a křižáci mostní čekají na první úlovek.
Samci roháčů se zatím na Petříně uklidnili
a pomocí tykadel se snaží zachytit vůni samice.
Konečně!
Taková příležitost se už nemusí opakovat.
Samec okamžitě míří za svým štěstím.
Není ale sám.
A ten druhý je pro svou šanci schopen udělat cokoli.
Uzavírejte své sázky,
zápas právě začíná.
Škoda jen, že dresy obou zápasníků jsou si tak podobné.
Na každý pád jeden z nich
je tu prostě navíc.
Petřín patří zamilovaným.
Severní pól se začíná odklánět od Slunce.
Od téhle chvíle se budou dny krátit a zima bude čím dál blíž.
Milion lidí spí,
zatímco pět milionů potkanů se právě probouzí.
Konečně mají klid na práci.
A stejně jako popeláři hodlají odklidit zbytky uplynulého dne.
Ve městě nikdy nenastane úplná tma.
To ovšem mate všechna zvířata.
I ptáky, kteří se jinak řídí podle slunce.
Třeba kosové tady ve městě začínají zpívat
dávno před skutečným rozedněním.
Pavoukům se lov vydařil. A ještě než se ukryjí,
sežerou to nejcennější ze svých potrhaných sítí.
A aminokyseliny z lepkavých vláken jim poslouží zase příští večer.
Přichází den.
A s ním i jiné příběhy.
Vlaštovky spojily svůj osud s člověkem.
Čekají na první metro.
Nejdelší den začíná.
Právě kvůli takovým dnům vážily vlaštovky cestu až od rovníku.
Tam je totiž celý rok každý den stejně dlouhý.
V Praze můžou ale dnes vlaštovky lovit potravu pro mláďata
celých šestnáct hodin.
Straka je už ve městě jako doma.
Známe ji. Není nic, co by jí uniklo.
Všeho si okamžitě všimne a hned přemýšlí,
jaký by z toho mohla mít prospěch.
Prošmejdila všechny odpadkové koše,
ale pořád hledá něco k snědku.
To je nápad!
Mufloni by přece v kožichu mohli mít také pár lahůdek.
Tak se pojďme podívat.
A vida, klíště.
To je dobrota!
Mufloní klíště chutná znamenitě.
I když se to od ní naučily i ostatní straky,
celosvětový patent na tenhle objev drží opravdu pták,
na kterého se právě díváte.
To jen ve městě se takové unikáty dějí přímo před našima očima.
Už po pár dnech se zdá, že tady v Krči jsou spokojeni všichni.
Tedy samozřejmě až na to mufloní klíště.
Plšice na Petříně porodila v budce mláďata.
Ale kolik!
Obvykle jich bývá tak šest.
Že by další světový unikát?
Kdepak.
Tady přichází další samice.
Je to její dcera z minulého roku a letos s ní sdílí hnízdo.
Matka s dcerou si mohou péči o potomky rozdělit.
Proroctví babičky plšice se naplnilo.
Bukvice dozrávají.
Právě tyhle plody mají nejvyšší obsah tuků ze všech našich rostlin.
A jsou teď hlavní potravou mláďat,
která si pro ně vycházejí z budky i za denního světla.
Musejí spěchat.
Pokud do října svou váhu alespoň neztrojnásobí,
nemají šanci přežít zimu.
Bez bukvic to nedokážou.
Sotva odstaveným mláďatům začal závod s časem.
Nepřipadá vám krajina za hranicemi města trochu nudná?
Jednotvárná?
Takhle dnes vypadá většina naší takzvané přírody.
Není svou rozmanitostí, pestrostí a nevyzpytatelností
nejzajímavějším kusem přírody nakonec město,
které se neustále mění?
Najednou se před námi otevírá jiný pohled na Prahu.
Neměli bychom tu vlastně vyhlásit nějaký národní park?
Je to zvláštní, ale je to tak.
Kdo se chce dozvědět něco o přírodě, může začít ve městě.
O kterém jsme si možná mysleli,
že žádnou opravdovou přírodu ani nemá.
Ale co to vlastně je ta opravdová příroda?
Břehule říční vidí na skládce kolmou stěnu vhodnou ke hnízdění.
Ale co sem asi přilákalo samce ropuchy zelené?
Právě na tenhle okamžik tu čekali.
Celý rok se bez vody obešli, ale teď je pro ně nepostradatelná.
Ve městě jsou srážky vyšší než v okolní krajině.
Zároveň se tu ale většina vody nemá kde zadržet.
Na skládce je ale šance, že se kaluž vytvoří.
Ropucha zelená musí být ovšem stále v pohotovosti
a využít každou příležitost.
Koncert určený samicím
se ve večerním tichu nese stovky metrů daleko.
Už přicházejí.
Samci se usazují na hřbetech samic.
Občas ale i na hřbetech samců.
Nedivme se. V tom zmatku. Času mají málo.
Vajíčka ropuch jsou už nakladena.
Jedna šňůra může měřit až pět metrů
a každá obsahuje až deset tisíc vajíček.
To zdánlivé plýtvání má důvod.
Je to jediná možnost, jak předat své geny dál.
Lidé nemají ani tušení, čím vším ve městě přírodu ovlivňují.
Železnice propojila celý svět do sítě,
kterou putují i ti, co jinak sami nechodí ani nelétají.
Rostliny cestují vlakem rády.
Některé na nádražích jen přestoupí, ale řada z nich se tu i usadí.
Není to ale místo pro každého.
Rok se tu neměří jen střídáním ročních období,
ale i střídáním jedovatých postřiků.
Vzniká pustina a začíná se zase od nuly.
Ale právě takové podmínky mnohým vyhovují.
V Praze, na velké dopravní křižovatce,
žije nejvíce druhů rostlin z celé republiky.
A mnohé sem přicestovaly až z druhého konce světa.
Vypadá jako vetřelec.
A je to vetřelec.
Květnatec Archerův až z daleké Tasmánie.
Do Evropy připlul před sto lety lodí,
ale teď už se bez lidské pomoci obejde.
Páchnoucí houba láká mouchy.
A ty roznášejí její spory.
Cestování je to sice pomalé, ale jisté.
A tak květnatec krůček za krůčkem nakonec dorazil i do Prahy.
Mělká voda se v loužích na skládce prohřeje rychle.
A tak se už za tři dny z vajíček líhnou pulci.
Dočasné louže mají sice výhodu,
že v nich nežijou ryby ani jiní predátoři,
pulcům tu ovšem hrozí jiné smrtelné nebezpečí.
V horku mizí louže před očima a s nimi i další a další pulci.
V hlubších dolících ještě trocha vody zůstala.
Je třeba vydržet ještě pár týdnů.
Voda, to je ve městě vzácné zboží.
Centrum bývá vyprahlé jak skalnatá poušť.
I ptáci tu mají dokonale zmapovaný každý zdroj.
A i ten nejmenší tu má mimořádnou cenu.
Pro někoho je vedro smrtelným ohrožením,
pro jiného naopak požehnáním.
Horké letní odpoledne na sídlišti.
Vyhřáté plochy přitahují hmyz.
Dokonalá idyla.
Ale ve skutečnosti se tady chystá loupež,
únos a možná i vražda.
Mravenci stepní jsou v pilné práci.
Skuteční vládci mraveniště
jsou ale tam dole, ve tmě a v teple.
Rezavé amazonky.
Tenhle druh mravence si vysloužil jméno „otrokářský“.
Teplomilným amazonkám se v rozpáleném městě daří.
Teď odpočívají.
Jen občas přijmou potravu od svých otroků, mravenců stepních.
Bez nich by zahynuly hlady.
Tito otrokáři jsou úplně nesamostatní.
Neumějí skoro nic.
Kromě jediné věci.
Do hnízda se právě vracejí dvě amazonky.
Jsou to zvědové a přinášejí vzrušující zprávu.
Do amazonek vjel život.
Vojsko otrokářů se chystá na pochod.
Po cestě nechávají pachové značky, aby trefili zpátky.
Kolonie mravenců stepních nemá tušení o blížící se zkáze.
Dělnice pečují o kukly jako vždycky.
Tohle je přepadení.
Tam dole je ukrytý poklad,
pro který si amazonky přišly.
V hnízdě rozptylují látku,
která mravence stepní na chvíli ochromí.
Napadení mravenci se nestavějí na odpor
a otrokáři přicházejí uloupit kukly,
ze kterých se později vylíhnou další otroci.
Mravenci stepní vchod do hnízda a své kukly zoufale brání.
Tomuhle se podařilo odnést kuklu do bezpečí.
Další společnými silami drží v šachu jednu amazonku.
Tisíce jiných amazonek ale pokračují v drancování.
Odnášejí další a další kukly.
Tohle je ta jediná věc, kterou ovládají.
A umějí to dokonale.
Vrací se s nimi do svého hnízda.
Nová generace sluhů se vylíhne už brzo.
Nikdy jim nedojde, že jejich skutečný domov
je daleko, předaleko, až někde za parkovištěm.
Celý život budou starostlivě pečovat o své pány,
o amazonky.
Z mnoha tisíců vajíček ropuch zelených
často nedokončí svůj vývoj ani jediné.
Tyhle žabky měly štěstí.
Ale teď se vydávají do nejisté budoucnosti.
Každý rok budou čekat na vůni deště
a hledat nové kaluže.
Slípka netuší, který z jejích prarodičů
pojal to podivné rozhodnutí usadit se ve městě.
Stavět hnízda na stromech se už jakž takž naučila.
A zkouší to i tady u Vltavy.
Ve výšce jsou mláďata v bezpečí.
Své hnízdo ale musejí už brzo opustit.
A ven vede jen jediná cesta.
V jejich životě nastává rozhodující chvíle.
Rodiče je zdola povzbuzují.
Tohle ale není rybník ani jezírko v parku.
Je tu silný proud
a mláďata s ním od první chvíle musejí bojovat o život.
Jednomu se podařilo doplavat ke zdi nábřeží.
Další mládě ale odnáší řeka na druhou stranu směrem k jezu.
A jeho už opouštějí síly.
Matka ho zoufale volá,
ale to je to jediné, co pro něj může udělat.
Nakonec ho musí nechat jeho osudu
a pokouší se odvést do bezpečí aspoň dvě zbylá mláďata.
Vyšlo to. Ale tady, na odkrytém místě, také není bezpečno
a do hnízda se už malé slípky vrátit nedokážou.
Matka se snaží vybudovat pro mláďata dočasný úkryt.
Nejsou tu ale žádné vodní rostliny,
a tak musí použít všechno, co řeka přináší.
Ale kdo je tohle? To je přece třetí, poslední mládě!
Nakonec se mu podařilo zdolat proud a dorazit ke břehu.
Den plný smrtelného nebezpečí končí.
Riskantní operace se tentokrát podařila.
Vytrvalá slípka zelenonohá se nevzdává.
I tohle je Praha.
Od konce prázdnin sem každý večer přilétají stovky tisíc ptáků.
Rákosiny na březích umělé nádrže
jsou bezpečnou noclehárnou špačků ze širokého okolí Prahy.
Tažní ptáci už za pár týdnů odletí do teplých krajů.
Na podzim se samci muflonů vracejí ke stádu,
jelikož je na nějaké ty dva měsíce samice zase začaly zajímat.
A berani, kteří od jara žili v kamarádském ovzduší
pánského klubu, teď o ně mezi sebou bojují.
Takové rány jim klidně mohou způsobit i otřes mozku.
Naštěstí ovšem právě mozek teď moc nepoužívají.
Osmiletý beran, nejsilnější samec ve stádě, je tu favoritem.
Snaží se pro sebe shromáždit co nejvíce muflonek
a vytvořit si z nich vlastní harém.
Stačí ale chvíle nepozornosti,
a už se ji snaží využít některý ze zelenáčů.
Jeho opovážlivost většinou nezůstane bez trestu.
Starý beran si z harému vybírá samice, které jsou právě v říji.
Obchází své stádo a nasává vzduch.
Nejsilnější a nejzkušenější samec
tak předá své geny mnoha potomkům.
Kdysi dávno se v Pražské kotlině rozlévalo klidné zelené moře.
Les, který po dlouhém vývoji dosáhl své dokonalosti.
Každý tu měl své místo.
Nic se tu neměnilo.
Les byl vlastně tak trochu muzeum.
Ale město, to je laboratoř.
Bouřlivé moře, ve kterém řada zvířat hledá ostrovy zelených ploch.
Na takovém místě se dá klidně strávit celý život.
Přesto se někdo tu a tam proplaví mořem domů
a pokusí se objevit nový zelený ostrov.
Na Novém židovském hřbitově žije samec myšice křovinné.
Prostředí mu vyhovuje,
ale v poslední době je tu trochu „přemyšákováno“.
Příliš mnoho sousedů, příliš málo jídla.
Myšák přitom cítí, že nedaleko odsud
by mohl být další, možná i větší ostrov.
A tak se v noci odhodlá k dobrodružné výpravě.
Jeho risk se vyplácí.
Zdá se, že tenhle ostrov je mnohem, mnohem větší.
Ale najde tu opravdu všechno, co potřebuje?
Mladí plchové na Petříně opustili svou rodnou budku
a musejí se o sebe starat sami.
Čeká je nejtěžší úkol v životě.
Nabrat dostatečnou váhu, aby přežili svou první zimu.
Nebylo by něco k zakousnutí i v tom okolním moři domů?
Zajímavých věcí je tu sice dost, ale všechny jsou ukryté
a mladý plch má smůlu. Zkusí to ve spíži.
Plch se ale, na rozdíl od myšice, dál než k sousedním domům neodváží.
Město je pro něj nepřekonatelnou překážkou.
Jak se tedy na Petříně vlastně ocitl?
Podobně jako tenhle nenápadný brouček, velký sotva půl centimetru.
Létat nedokáže.
A proto se nemůže šířit na nová místa, stejně jako plch.
Nosatčík žije jen v lesích tisíce let starých.
To on je vlastně společně s plchem důkazem,
že alespoň část petřínského vrchu pokrýval odnepaměti les.
Dávno předtím, než si lidé kolem něj vystavěli město.
Olšanské hřbitovy. Domov dvou milionů mrtvých,
ale taky spousty živých.
Už po pár dnech myšák poznává, že neprohloupil.
Tady se uživí mnohem větší počet nájemníků.
Obzvlášť teď, na Dušičky.
V jeho bývalém domově ležely na náhrobcích jen kamínky,
ale křesťanská pohostinnost myšáka mile překvapila.
Je rád, že konvertoval.
Zdá se, že mladý plch se na zimu připravil dobře.
Váží teď sto padesátkrát víc než po narození.
Zbývá mu ještě najít si bezpečné místo,
kde nemrzne.
Ale kde se to ocitnul?
Plch ví, co hledá. Klidné místo se stálou teplotou,
kde by mohl strávit nadcházející mrazivé měsíce.
Kudy teď?
Plch svůj úkol zvládl.
V ošidném labyrintu nezabloudil a dorazil až k cíli.
Tady je jeho stroj času, ve kterém se přesune do jara.
Přicházejí nejkratší dny roku.
V Praze je o něco tepleji než ve volné krajině.
Řeka tu nezamrzá.
Každý večer sem přilétají tisíce racků.
Mohou tady uprostřed proudu usnout v bezpečí před nepřáteli.
Teplota ale bez varování klesá až na mínus dvacet stupňů.
Takový mráz do Prahy přichází jen jednou za pár let.
Pak jde ale o život.
Nejhůř jsou na tom ptáci.
Každý let je stojí spoustu sil, které jim pak chybí v boji s chladem.
V poslední chvíli některé z nich zachrání lidé.
Dnes může každé sousto znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.
Ve Stromovce zůstal ptákům jediný kus volné hladiny.
Slípka jako by teď proklínala své předky,
kteří se kdysi rozhodli, že neodletí na jih.
Ona se ale vylíhla v Praze a netuší, že je ještě nějaké „tam venku“.
Je tu tak trochu v pasti.
Rackové takovými zajatci Prahy nejsou.
Dneska si zaletí na skládku za městem.
Ještě včera byli někteří ve Vídni
a zítra už mohou klidně shánět potravu v Berlíně.
Kosové ve městě své příbuzné z lesa už nepotkají.
Každý vede jiný život a čím dál víc se od sebe liší.
Ve svém novém prostředí už ztratili i instinkty k podzimnímu tahu.
Hormony, řídící rozmnožování,
se u nich vyplavují o několik týdnů dřív.
Zatímco jejich lesní kolegové jsou ještě někde ve Středomoří,
v Praze už krmí mláďata.
Mění se i jejich tělo. Třeba křídla se zkracují.
Snad aby kosové lépe dokázali manévrovat v městském provozu.
A všechny tyhle změny jsou už dědičné.
Před našima očima se nejspíš děje jeden z největších zázraků přírody.
Evoluce.
Jestli budou mít kosové z města dostatek času,
možná se jednou vyvinou v nový ptačí druh.
A kdo ví, třeba budou strakatí.
I v nevyzpytatelném prostředí města existuje pár jistot.
Třeba, že každá zima jednou skončí.
Střídání ročních dob tu sice není tak výrazné,
ale jaro vítá každý s radostí.
Starý beran z krčské nemocnice
se na to ovšem dívá s klidem sudokopytníka.
Tohle už má za sebou.
Jeho pánský klub opět obnovil činnost.
Otřesené mozky se vyléčily, staré vášně na pár měsíců usnuly.
Zato v porodnici začíná vrchol sezóny.
Po pěti měsících březosti tu rodí jedna mufloní samice za druhou.
Někde v muflonovi je pořád ukrytá deset tisíc let stará ovce domácí.
Ale v té ovci je ještě ukryté původní, nezdomácnělé zvíře.
Takže co je vlastně muflon?
To, co se mu právě hodí.
Člověka občas využije, ale docela dobře se obejde i bez něj.
Město je pro své obyvatele místem překvapení.
Nepříjemných
i příjemných.
Město je příležitost.
Lidé by chtěli kontrolovat nejen své okolí,
celý svět by chtěli kontrolovat.
Ale příroda si pořád dělá, co chce.
A její snaha, na rozdíl od té lidské, nikdy nepoleví.
Všechny naše snahy, naše města, náš boj, který nemůžeme vyhrát,
co když je to jen epizoda mnohem většího a delšího příběhu?
Tak co, jaký bude tenhle rok?