Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Domov.
Je to místo, kde spolu žijí dětství a vzpomínky.
Ale domov mého dětství se mění.
Led, na kterém jsme závislí, se rozpouští.
Moje mládě a já jsme v nezmapovaných vodách.
POLÁRNÍ MEDVĚD
Narodila jsem se v ledové jeskyni, vysoko v horách.
Ale zamrzlý oceán, mořský led, byly náš domov.
Tady jsou moje nejranější vzpomínky.
Hraní si s mým nejlepším přítelem,
mým dvojčetem.
A ona nikdy nebyla daleko od nás.
Náš ochránce.
Naše matka.
Byla jsem silnější než můj bratr. Zvědavější.
Ale on byl ten nezávislý.
Já vždycky následovala mámino vedení.
A tam byl celý svět, který nám chtěla ukázat.
Bylo tam toho tolik k naučení.
Byla naší jedinou učitelkou.
Napodobovala jsem vše, co dělala.
Nevěděla jsem to, ale lovili jsme...
něco.
Po čichu.
Vůni... pod ledem.
Ať to bylo cokoliv, vonělo to dobře.
Můj bratr byl taky připraven zaútočit...
Mě, většinou.
Máma nepřestávala bušit do ledu.
Chtěla jsem jí pomoct, ale...
byla jsem zaneprázdněna.
Pak najednou, to bylo jasné.
Lovili jsme tuleně.
No, máma lovila tuleně.
Byla naší hrdinkou.
Následovali bychom ji kamkoliv.
A potřebovali jsme.
Medvědí samci tráví celé léto touláním po ledu a jsou hodně, hodně hladoví.
Můj bratr a já bychom byli snadné jídlo.
Máma nás tedy dovedla k ledovému okraji, na otevřený oceán.
Problém byl, že jsme neuměli plavat.
Nikdy předtím jsme ani nebyli ve vodě.
Bylo to ledové.
A jedinou suchou plochou v dohledu byla máma.
Věděla, že takhle se plavat nenaučíme.
A byl dobrý důvod plavat dál.
Konečně, místo k odpočinku... myslela jsem si.
A mýlila jsem se.
Když už jsme s bratrem nemohli plavat, vzala nás na břeh.
Nikdy jsem nebyla raději za kousání a tahání za kůži na krku.
Byli jsme v bezpečí.
Teď si můžeme odpočinout.
Každé jaro, když slunce stoupá výš na obloze,
dny se prodlužují a jsou teplejší.
Náš svět pevného ledu se začne rozpadat.
Dozvěděla jsem se, že je to přirozený tok věcí.
Ale bylo těžké si zvyknout na tuhle novou, pohybující se zemi.
Držet krok s mámou nebylo snadné.
Jeden malý krok pro ni byl obrovský skok pro nás.
A teď poprvé nechala mě a mého bratra samotné.
Měla novou misi.
Sledovala jsem, jak tiše zmizela, spojila se s ledovými krami.
Mistr sledování.
Máma ze zkušenosti věděla, že jedinou šancí, jak chytit tuleně
bylo, když byl na ledové kře.
Jakmile byl ve vodě, neměla šanci ho chytit.
Nebylo toho moc, co bychom mohli dělat.
Jen jsme čekali, až se vrátí.
Ale nevrátila se. Pokračovala v lovu.
Máma během toho prvního léta chytla mnoho tuleňů.
Byli jsme dobře krmeni a nic se po nás nechtělo.
Tenkrát působil život na našem zamrzlém oceánu bezpečně.
Dnes, mořský led, který jsme kdysi nazývali domovem, mizí.
Tuleni potřebují mořský led k rozmnožování.
My potřebujeme tuleně k lovu.
Jsme lední medvědi.
Jak máme přežít bez ledu?
Naše matka nás udržovala v bezpečí a v teple během té první dlouhé zimy.
Kromě světel, která tančila na nebi,
to byla půl roku jen úplná tma.
Myslela jsem si, že slunce zmizelo navždy.
Vzpomínám si na den, kdy se konečně znovu objevilo.
S bratrem jsme milovali sluneční svit.
Mohli jsme znovu jít na průzkum.
Ale máma se chystala využít všechnu tu energii účelně.
Měla pro nás naplánované rušné jaro.
Jaro je období, kdy musíme chytit téměř všechno naše jídlo na celý rok...
a rychle.
Brzy většina mořského ledu zmizí, a s ním i tuleni.
Tento rok od nás mám hodně očekávala.
Chtěla, abychom opravdu pochopili lov tuleňů.
Žádné další sledování mezi zápasy.
Taky jsem se naučila být vždy ve střehu.
Samci byli všudypřítomnou hrozbou.
A tenhle nás úplně zaskočil.
Byl hladový, odhodlaný a neúnavný.
Neexistuje bezpečná vzdálenost od samce ledního medvěda.
Ale je tu bezpečný led.
A máma věděla, jak ho najít.
Sledovala praskliny, které vedly na kraj mořského ledu.
Led tam byl tak tenký, že by se velký samec okamžitě propadl.
Nejdůležitější pro bratra a mě bylo,
že jsme si mohli hrát spolu.
V těch dnech nás každý okamžik na ledu naučil novou lekci.
O různých druzích ledu,
různé tloušťce,
jak naplánovat perfektní břišní útok.
Bylo to odpoledne čistého odpočinku.
Plus, další trénink lovu na tuleně pro mého bratra.
Rychlé poválení ve sněhu pro osušení kožichu...
A byli jsme zase v pohybu.
Toho jara jsme získali mnohem více sebejistoty.
Ale máma byla stále středem našeho světa.
Dnes je málo času na hraní.
Všechna naše energie je vynaložena na hledání jídla.
Chci naučit svou dceru, kde najít tuleně.
Ale ta stará místa, která mi byla ukázána, jsou stále hůře k nalezení.
Když se znovu objevilo léto, led vypadal jinak než před rokem.
Byl teplejší. A tání přišlo dříve.
Ale rozbitý led přivedl novou kořist k našemu domovu.
A tohle nebyli tuleni, které jsme znali.
Běluhy.
Nikdy předtím jsem běluhu neviděla.
Ale máma ano.
A byla připravena přinést jednu k večeři.
Chytání kořisti ve vodě je neuvěřitelně těžké.
Ale byla vytrvalá. Potřebovali jsme se najíst.
Konečně, jedna plavala přímo proti ni.
Utekla.
Ale učila nás, že každá šance na jídlo stojí za to.
V létě půl roku slunce nikdy nezapadá.
Nekonečné denní světlo přináší velkou dávku nového života.
Každý spěchá, aby vychovával svou rodinu v teplém letním slunci.
I se vším tím novým životem je pro nás léto obdobím strádání.
Museli jste využít každou příležitost.
Říční tuleni byli tak lákaví.
Ale máma neměla žádné ledové kry, co by jí pomohly lovit.
Musela improvizovat.
Studovala jsem každý její pohyb, když je tiše pronásledovala.
Ale jakmile bylo její krytí prozrazeno,
proměnilo se v hru na honěnou, kterou jsme nikdy nevyhráli.
Plavali přímo kolem nás.
Ale máma byla vždy schopná nějaké jídlo nakonec obstarat.
Mořské řasy k večeři.
Nenáviděli jsme mořské řasy k večeři.
Obzvlášť můj bratr.
Raději by byl bez večeře, než jíst řasy.
Jak léto pokračovalo, jídlo se stávalo ještě vzácnějším.
Bylo tam, ale často bylo obtížné ho dosáhnout.
Ptáci se každé léto slétali na útesy, aby tam měli mladé.
Museli hnízdit, kde mohli, aby byli v bezpečí před predátory.
Každý čtvereční centimetr byl vzácný.
My ledoví medvědi vylezeme pro jídlo téměř cokoliv,
a máma byla připravená nám ukázat jak.
Ale nebyli jsme tam jediní hladovci.
Předehnal ji další medvědí samec.
Lezení bylo samo o sobě dost nebezpečné.
Máma se o něj ani nepokusila, když byl tam nahoře.
Útesy se rozpadaly pod jeho nohama.
Snažit se chytit kořist, která umí létat, na nebezpečné skále není řešení.
Musel se spokojit s vejci nebo kuřaty.
Hluboko dole, můj bratr nám zvládl chytit mnohem lepší jídlo.
Bylo to naše malé vítězství.
Léto bylo často takové.
Ledoví medvědi nuceni hladem do extrémů.
Vše pro malé sousto.
Vše, co léto poskytlo, byly zbytky.
Ti, kdo riskovali, byli ti, kdo jedli.
Země by mohla poskytnout jídlo, jen ne pro nás. Tentokrát ne.
Dnes jsou léta delší a delší.
To, co jsem se dozvěděla o hledání zbytků v těžkých časech nás udrželo naživu.
Ale mladý lední medvěd potřebuje víc než jen přežít.
Potřebuje růst.
Vzpomínám si, že na podzim druhého roku
jsme měli neuvěřitelný objev.
Mrtvou velrybu vyplavenou na břehu.
To nás udrželo nakrmené po velmi dlouhou dobu.
Ale rychle jsem si uvědomila, že to nebude snadno jídlo.
Dostat se skrz tlustou kůži bylo téměř nemožné.
Pod ní bylo tolik bohatého tuku. Cítila jsem to.
Ale trik byl v tom, dostat se k němu.
Ve chvíli, kdy jsme se konečně někam dostali, další samec.
Přišel, aby pošlapal naše štěstí, zase.
Nejlepší bylo držet si odstup.
Alespoň se víc zajímal o velrybu než o nás.
Tak moc jsem žárlila,
když jsem viděla, jak snadno se dostal skrz kůži díky svým silnějším čelistem.
Máma rozhodla, že tato příležitost byla moc dobrá na to, abychom ji opustili.
Kdo si počká, ten se dočká.
Ve dnech, které následovaly, přicházelo stále více a více medvědů,
přilákaných vůní lahodné hostiny.
Máma mě nepustila blíž, dokud se všichni pořádně nenažrali.
Všem těm silným čelistem netrvalo dlouho, než se dostaly skrz kůži
a nacpaly šťavnatými dobrotami uvnitř.
Taky jsem si chtěla dát.
Jakmile se najedli,
všichni spláchli jídlo příjemným zaplaváním.
Nikdy jsem neviděla tolik ledních medvědů na jednom místě.
V tu chvíli tam díky dostatku jídla nebyla žádná konkurence.
Takže si všichni užívali společnost ostatních.
Konečně, když se naplnil i ten největší z nich,
byla řada na mě.
Mnohem lepší než mořské řasy.
Po tom všem, čím jsme si prošli,
všechen hlad a strádání,
stále si pamatuji, jak si my tři hrajeme.
Byl to nejlepší den mého života.
Naše druhá zima byla mnohem horší než ta první.
Síla těch bouří...
bylo to něco úplně nového.
Když dorazilo jaro, zbyly jsme jen dvě.
Zima se vzala mého bratra.
Od té doby to byla jen máma a já.
Oheň a led byly vždy nepřátelé. Ale teď, oheň vyhrává.
Dokonce i země začíná tát pod našimi nohama.
Staré trasy naším domovem se stávají neprůchodnými.
Tohle není léto, které jsem znala.
Tohle je nějaké jiné období.
Vzpomínám si, že třetí léto mého dětství bylo nejteplejší.
Mořský led roztál brzy.
A najít tuleně bylo skoro nemožné.
Máma mě tedy vzala na další z jejích speciálních míst k nalezení potravy.
Špička ostrova, kde čekal nový druh kořisti, který
jsem nikdy neviděla.
Mrož.
Byla jsem fascinovaná těmito podivnými tvory s podivnými zuby.
Nebo možná "vyděšená". Nemůžu si vzpomenout.
Ale máma měla důvod, proč mě sem přivedla.
Nastal čas, abych si vyzkoušela lov.
Snažila jsem se rozhodnout, který bude nejsnazší cíl.
Rozhodla jsem se... žádný z nich.
Máma se vydala prozkoumat mrože, shromážděné na pláži.
Dospělí, všichni pevně přimáčknutí k sobě.
Příliš hodně a příliš velcí, aby je zvládla.
Když se vrátila k vodě, aby viděla, jak jsem postoupila,
Měla jsem skoro vymyšlený plán.
Mroží máma držela mláďata ploutvemi.
Perfektní velikost kořisti pro nás.
Jen tak tam doplavat a ukrást je od mámy ve vodě
nepřipadalo v úvahu.
Ale možná se nějaká mláďata schovávají mezi dospělými na pláži.
Byla tam, zastrčená kolem okraje chumlu.
Zaujala jsem pozici.
Zdálo se, že jim je to jedno.
Teprve, když se objevila moje máma a vytvořila paniku,
začali se přesouvat do vody.
Fungovalo to.
Mládě zanechané vzadu panikařící matkou.
Bylo to nejlepší jídlo, jaké jsme po dlouhé době měly.
A konečně jsem měla větší roli při lovu.
Právě když začínala třetí zima, můj život se změnil navždy.
Máma věděla, že byl čas, abych se vydala vlastní cestou.
Naučila mě všechno, co mohla.
A tak mě nechala jít.
Všechno, co jsem se od ní naučila, teď budu muset zkoušet sama.
Bylo to děsivé.
Svět se nikdy nezdál tak rozlehlý a osamělý.
Nevěděla jsem, jestli bez ní dokážu přežít.
Sama jsem se toulala další tři roky.
Za celou dobu jsem se nesetkala s žádným jiným ledním medvědem.
Ale nebyla jsem opravdu sama.
Byla se mnou.
Byla součástí každé zkušenosti,
každého rozhodnutí,
každé cesty.
Součástí medvěda, kterým jsem se stala.
Její znalosti jsou tím, co mě dostalo přes ty tři dlouhé, náročné zimy.
A pak, toho jara, se stalo něco mimořádného.
Potkala jsem jiného ledního medvěda.
Moje zkušenosti s medvědími samci znamenaly, že jsem byla velmi opatrná.
Ale ten starý strach rychle zmizel.
Byl přátelský.
Byli jsme stejně staří a žili jsme na vlastní pěst hodně dlouho.
Jen jsme si spolu celý den hráli jako bezstarostná medvíďata.
Doběhli jsme na moje oblíbené místo.
Okraj ledovce, kde jsem si hrávala s mým bratrem.
Toho dne jsem si uvědomila, že ne všech samců se musím bát.
Stejně náhle, jak přišel, byl zase na další cestě.
Byli jsme jen dva mladí medvědi, co se potkali uprostřed ledové pláně.
Později toho jara byla moje nově nalezená důvěra pořádně otestována.
Obrovský, dospělý samec, dvakrát větší než já.
Sledoval můj pach...
a stopoval mé otisky ve sněhu.
Mnoho dní stínoval každý můj pohyb.
Před medvědími samci jsem utíkala celý život.
Ale na tomhle bylo něco jiného.
Cítila jsem sílu.
Nebála jsem se.
Rychle jsem pochopila, že se mi dvoří.
Zůstal po mém boku mnoho dní.
Až jsem konečně cítila, že je ten pravý čas.
Nechtěla jsem žádné potíže od jiných obtěžujících ledních medvědů,
a tak jsem ho zavedla do hor, daleko od mořského ledu.
Byl to dlouhý, únavný výšlap,
a museli jsme zastavit a odpočívat, než jsme dosáhli vrcholu.
Usnuli jsme spolu.
Věděla jsem, že mu můžu věřit.
Nad mraky, nedaleko jeskyně, kde jsem se narodila,
mi poskytl jedinou věc, po které jsem opravdu toužila
od rozloučení s mojí rodinou.
Mou vlastní rodinu.
Už jsem ho nikdy neviděla.
Ale příští jaro se mi splnilo moje přání.
Měla jsem své vlastní mládě.
Jen jedno.
Ale díky tomu byla o to speciálnější.
Tak moc mi připomínala mého bratra.
Péče o mé medvídě, ohlédnutí se za dětstvím,
cítila jsem, že kruh se uzavřel.
A že, navzdory všem obtížím, jsem uspěla.
Moje matka uspěla.
My, lední medvědi, jsme skvělí v přežití.
Vždy jsme zvládli výzvy, kterým jsme čelili.
Zvládli jsme to díky předávání znalostí těch, kteří s námi již dlouho nejsou.
Kde najít led.
Jak najít jídlo.
Jak se přizpůsobit vyvíjející se krajině.
Ale dosahuji limitů toho, co vím o tomto světě.
Tyto nové změny se mi zdají téměř nepřekonatelné.
Moje dcera se dozví, co je potřeba, aby byla skvělým ledním medvědem.
Vytrvá.
Ale jakému světu bude říkat domov?
Arktida by mohla být v létě bez ledu do roku 2040
Naše dnešní činy, mohou pozitivně změnit budoucnost ledních medvědů
Polar Bears International pracuje na ochraně
rodin ledních medvědů a jejich arktického domova
Pokud se chcete dozvědět, jak můžete udělat rozdíl, navštivte:
http://polarbearsinternational.org
České titulky Hynek