Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hjem.
Et sted hvor barndommen og minderne lever sammen.
Men mit barndomshjem er under forandring.
Isen, vi er afhængige af, smelter.
Min unge og jeg er på ukendt grund.
ISBJØRNEN
Jeg blev født i en ishule højt oppe i bjergene.
Men det frosne hav og havisen var vores hjem.
Her stammer mine tidligste minder fra.
Hvor jeg leger med min bedste ven,
min tvillingebror.
Hun var aldrig langt fra os.
Vores beskytter.
Vores mor.
Jeg var stærkere end min bror. Mere nysgerrig.
Men han var den selvstændige af os.
Jeg fulgte altid efter mor.
Og der var en hel verden, hun ville vise os.
Der var så meget at lære her.
Hun var vores eneste lærer.
Jeg kopierede alt, hvad hun gjorde.
Jeg vidste det ikke, men vi jagede...
...efter noget.
En lugt.
En lugt under isen.
Uanset hvad, det var, lugtede det godt.
Min bror var også klar til at angribe...
Som regel mig.
Mor blev ved at tæske løs på isen.
Jeg ville hjælpe hende, men...
Jeg havde travlt.
Så stod det hele klart.
Vi jagtede sæler.
Eller det gjorde mor.
Hun var vores helt.
Vi ville have fulgt hende overalt.
Og det var vi nødt til.
Hanbjørne går rundt på isen hele vinteren, og de er meget sultne.
Min bror og jeg ville være et nemt måltid.
Derfor førte mor os til iskanten ved det åbne hav.
Problemet var bare, at vi ikke kunne svømme.
Vi havde aldrig været i vandet før.
Det var iskoldt.
Og det eneste land i sigte, var mor.
Hun vidste, vi ikke ville lære at svømme på den måde.
Og der var god grund til at padle videre.
Endelig et sted at hvile sig... Troede jeg.
Jeg tog fejl.
Da min bror og jeg ikke kunne svømme længere, førte hun os i land.
Jeg har aldrig været gladere for at blive bidt og hevet i nakken.
Vi var i sikkerhed.
Nu kunne vi hvile os.
Hvert forår kravler solen højere og højere op på himlen,
og dagene bliver længere og varmere.
Vores verden af fast is går fra hinanden.
Jeg lærte, at det var naturligt.
Men det ødelagte og omskiftelige terræn var svært at vænne sig til.
Det var svært at holde trit med mor.
Et lille skridt for hende var et stort skridt for os.
Og nu ville hun efterlade min bror og jeg alene for første gang.
Hun havde en ny mission.
Jeg så hende lydløst blive et med isflagerne.
En mester i forfølgelse.
Mor vidste af erfaring, at hun kun kunne fange sælerne,
når de var på isflagerne.
Når de først var i vandet, kunne hun ikke fange dem.
Vi havde ikke meget at lave.
Vi ventede bare på hende.
Men hun kom ikke tilbage. Hun blev ved at jage.
Mor fangede mange sæler den første sommer.
Vi fik godt med mad og manglede intet.
Dengang føltes livet på vores frosne hav sikkert.
I dag er den havis, vi kaldte vores hjem, ved at forsvinde.
Sælerne har brug for isen for at formere sig.
Vi har brug for at jage sælerne.
Vi er isbjørne.
Hvordan skal vi overleve uden is?
Vores mor passede på os og holdt os varme den første lange vinter.
Ud over lyset, der dansede på himlen,
var der totalt mørke halvdelen af året.
Jeg troede, solen var væk for altid.
Jeg kan huske den dag, den endelig kom frem igen.
Min bror og jeg elskede solskinnet.
Nu kunne vi gå på opdagelse igen.
Men mor ville udnytte al den energi.
Hun havde planlagt et travlt forår for os.
Om foråret skal vi fange mad til næsten hele året.
Og det skal gå hurtigt.
Snart vil havisen være forsvundet, og med den, sælerne.
Det år forventede mor meget af os.
Hun ville have os til virkelig at forstå sæljagt.
Ikke noget med at kigge på i pauserne i vores slåskampe.
Jeg lærte også altid at være på vagt.
Hanner var en allestedsnærværende trussel.
Og den her overraskede os fuldstændig.
Han var sulten, målrettet og utrættelig.
Der er ingen sikker afstand til en hanisbjørn.
Men der er sikker is.
Og mor vidste, hvor det kunne findes.
Hun fulgte revnerne, der første til kanten af havisen.
Isen var så tynd, at en stor hanbjørn ville falde igennem.
Det vigtigste, for min bror og mig, var,
at vi kunne lege sammen.
Dengang lærte hvert øjeblik på havisen os noget nyt.
Om de forskellige typer is,
de forskellige tykkelser,
hvordan man planlægger det bedste maveplaskerangreb.
Det var en eftermiddag med ren afslapning.
Og lidt ekstra sæljagt-træning for min bror.
Et hurtigt rul i sneen for at tørre pelsen...
Og så var vi på vej igen.
Det forår blev vi mere selvsikre.
Men mor var stadig midtpunktet i vores verden.
I dag er der ikke meget tid til leg.
Al vores energi bruges på at finde mad.
Jeg vil lære min datter at finde sæler.
Men de gamle steder, jeg blev vist, er sværere og sværere at finde.
Da sommeren kom igen, virkede isen anderledes.
Den virkede varmere og smeltede tidligere.
Men at isen gik i stykker, tillod nye byttedyr at komme til.
Og det var ikke sæler, som vi havde lært at kende.
Hvidhvaler.
Jeg havde aldrig set en hvidhval før.
Det havde mor dog.
Og hun var fast besluttet på at tage en med hjem til middag.
Det er utroligt svært at fange et bytte i vandet.
Men hun var vedholdende. Vi skulle have mad.
Endelig svømmede en lige mod hende.
Den slap væk.
Hun lærte os, at hvis der var en chance for mad, skulle man tage den.
Om sommeren går solen ikke ned i et halvt år.
Det endeløse dagslys giver nyt liv.
Alle skynder sig for at opfostre familien i sommersolen.
På trods af alt det nye liv, er sommeren den hårdeste sæson for os.
Man skal bruge enhver mulighed.
De spættede sæler så indbydende ud.
Men mor havde ingen isflager til at hjælpe i jagten.
Hun måtte improvisere.
Jeg holdt øje med hendes bevægelser, mens hun lydløst jagede.
Men da hun blev opdaget,
blev det en jagt, som aldrig ville lykkes.
De svømmede i ring om os.
Men det lykkedes altid mor at finde mad.
Tang til aftensmad.
Vi hadede tang.
Især min bror.
Han ville hellere undvære aftensmad end spise tang.
Da sommeren blev ved, blev føden endnu mere knap.
Den var der, men den var ofte svær at få fat i.
Der kom fugle til klipperne hver sommer for at få unger.
De var nødt til at bygge redde, hvor der var plads for at undgå rovdyr.
Hver eneste kvadratcentimeter var vigtig.
Os isbjørne bestiger næsten hvad som helst efter mad,
og mor var parat til at vise os hvordan.
Men vi var ikke de eneste sultne.
Hun var blevet overgået af endnu en hanbjørn.
Turen op var farlig nok.
Det ville mor ikke forsøge med ham deroppe.
Klipperne smuldrede under ham.
At forsøge at fange et flyvende bytte på en farlig klippe duer ikke.
Han måtte nøjes med æg eller unger.
Under ham lykkedes det min bror at fange et bedre måltid.
Det var vores lille sejr.
Sådan var sommeren ofte.
Isbjørne presset ud i ekstremer af sult.
Blot for en lille smule mad.
Sommeren gav altid kun småmåltider.
De, der løb en risiko, fik mad på bordet.
Landet kunne give mad, bare ikke til os. Ikke denne gang.
I dag bliver somrene længere og længere.
Det, jeg har lært om at finde småmåltider, når det er hårdt, har holdt os i live.
Men en ung isbjørn skal mere end blot at overleve.
Hun skal vokse.
Jeg kan huske, at vi gjorde en stor opdagelse
om efteråret det andet år.
En død hval var skyllet op på land.
Det ville give os mad i lang tid.
Jeg indså dog, at det ikke ville blive et nemt måltid.
Det var næsten umuligt at komme igennem det tykke skind.
Under skindet var der så meget fed hvalspæk. Jeg kunne dufte det.
Tricket var at komme til det.
Netop som vi havde gjort fremskridt, endnu en han
til at ødelægge dagen for os, igen.
Det var bedst at holde afstand.
I det mindste ville han være mere interesseret i hvalen end os.
Jeg var så misundelig,
da jeg så ham bryde gennem skindet med sine kraftigere kæber.
Mor besluttede, at det var for god en chance til at give op.
Den der venter på noget godt venter ikke forgæves.
I de følgende dage kom flere og flere bjørne til.
De blev lokket af duften.
Mor lod mig ikke nærme mig, før de var mætte.
Det tog ikke alle de kæber lang tid at komme igennem skindet
og mæske sig i godterne underneden.
Jeg ville så gerne være med.
Da de var mætte,
vaskede de sig efter det slaskede måltid.
Jeg havde aldrig set så mange bjørne samlet.
Og i det øjeblik, med så meget mad, var der ingen konkurrence.
Så de nød bare hinandens selskab.
Endelig, da selv den største af dem var propmæt,
blev det min tur.
Langt bedre end tang.
Efter alt, hvad vi havde været igennem,
sulten og strabadserne,
kan jeg stadig huske os tre, der leger.
Det var den bedste dag i mit liv.
Vores anden vinter var langt værre end den første.
Stormenes styrke...
Det var noget helt nyt.
Da foråret kom, var vi kun to.
Vinteren havde taget min bror.
Fra da af var det bare mor og mig.
Ild og is har altid været fjender. Men nu vinder ilden.
Selv jorden smelter under vores fødder.
De gamle ruter gennem vores land bliver ufremkommelige.
Det er ikke sommer, som jeg husker det.
Det er en helt ny sæson.
Jeg kan huske, at den tredje sommer i min barndom var den varmeste.
Havisen smeltede tidligt.
Og sælerne var nærmest umulige at finde.
Derfor førte mor mig til et andet af sine særlige steder efter mad.
Spidsen af en ø, hvor en ny type bytte
ventede os.
Hvalroser.
Jeg var fascineret af de mærkværdige væsner og deres tænder.
Eller måske var jeg skræmt. Jeg husker det ikke.
Mor havde en grund til at tage mig med hertil.
Det var tid til, at jeg skulle prøve at jage.
Jeg forsøgte at vælge det nemmeste bytte.
Jeg valgte... Ingen af dem.
Mor gik hen for at tjekke hvalroserne længere oppe ad stranden.
Voksne, liggende tæt sammen.
For mange, og for store at håndtere.
Da hun kom ned til vandet for at se, hvordan det gik mig,
var jeg næsten kommet på en plan.
Mor-hvalroser med ungerne mellem lufferne.
Det perfekte størrelses bytte for os.
At svømme hen og stjæle dem fra mødrene i vandet,
var ikke en mulighed.
Men måske skjulte der sig nogle unger blandt de voksne på stranden.
Det gjorde der. Langs kanten af klyngen.
Jeg gik i position.
De virkede ligeglade.
Det var først, da mor kom og skabte panik,
at de flygtede mod vandet.
Det virkede.
En unge, efterladt af sin panikslagne mor.
Det var det bedste måltid i evigheder.
Og jeg havde endelig en større rolle i jagten.
Da vinteren begyndte det tredje år, ændrede mit liv sig for altid.
Mor vidste, at jeg skulle begive mig alene videre.
Hun havde lært mig alt, hvad hun kunne.
Så hun gav slip på mig.
Nu skulle jeg forsøge at gøre det, hun havde lært mig, alene.
Det var skræmmende.
Verden havde aldrig virket så stor og ensom.
Jeg vidste ikke, om jeg kunne overleve uden hende.
Jeg vandrede alene de næste tre år.
Jeg mødte på intet tidspunkt en isbjørn.
Jeg var dog ikke alene.
Hun var hos mig.
Hun var en del af hver eneste oplevelse,
hver eneste beslutning,
hver eneste rejse.
En del af den bjørn, jeg var blevet.
Hendes viden var det, der fik mig igennem de tre hårde vintre.
Og så, det forår, skete der noget utroligt.
Jeg mødte en anden isbjørn.
Min erfaring med hanbjørne gjorde mig forsigtig.
Men den gamle frygt forsvandt hurtigt.
Han var venlig.
Vi var på samme alder og havde begge været alene længe.
Vi legede sammen som sorgløse unger hele dagen.
Vi løb hen til mit yndlingssted.
Kanten af isen, hvor jeg legede med min bror.
Den dag forstod jeg, at man ikke skal frygte alle hanbjørne.
Lige så pludseligt, som han var dukket op, var han væk igen.
Vi var bare to unge bjørne, der mødtes en dag på den uendelige is.
Senere samme forår blev min nyfundne selvtillid virkelig sat på prøve.
En enorm, fuldvoksen han, over dobbelt så stor som mig.
Han fulgte min fært
og mine fodspor i sneen.
I dagevis var han som min skygge.
Jeg havde flygtet fra hanbjørne hele livet.
Men der var noget ved det her, der var anderledes.
Jeg følte en styrke.
Jeg var ikke bange.
Jeg forstod snart, at han bejlede til mig.
Han blev ved min side i mange dage.
Indtil jeg endelig følte, at tiden var inde.
Jeg vil ikke forstyrres af andre isbjørne,
så jeg førte ham væk fra havisen og op i bjergene.
Det var en lang og trættende vandring,
og vi måtte hvile os, inden vi nåede toppen.
Vi faldt i søvn sammen.
Jeg vidste, jeg kunne stole på ham.
Over skyerne, ikke langt fra den hule, hvor jeg blev født,
gav han mig det, som jeg virkelig havde savnet,
efter jeg skiltes fra min familie.
Min egen familie.
Jeg skulle aldrig få ham at se igen.
Men foråret efter gik mit ønske i opfyldelse.
Jeg fik min egen unge.
Kun en.
Men det gjorde hende endnu mere speciel.
Hun mindede mig virkelig om min bror.
Da jeg passede min egen unge og så tilbage på min barndom,
følte jeg, at livet gik op i en højere enhed.
Og at jeg, på trods af udfordringerne, var lykkedes.
Min mor var lykkedes.
Vi isbjørne er overlevere.
Vi har altid overvundet de forandringer, vi er blevet udsat for.
Det har vi gjort med viden fra dem, der kom før os.
Hvor man kan finde is.
Hvordan man skaffer mad.
Hvordan man tilpasser sig et skiftende landskab.
Men jeg er ved at nå grænsen for, hvad jeg ved om denne verden.
De nye forandringer virker næsten uoverkommelige.
Min datter vil lære det, der skal til for at blive en mægtig isbjørn.
Hun vil overleve.
Men hvilken verden vil hun kalde for sit hjem.
Arktis kan ende med at være isfrit om sommeren i 2040
Vores handlinger i dag kan have positiv betydning for isbjørnes fremtid
Polar Bears International arbejder for at beskytte
isbjørnefamilier og deres arktiske hjem
For at lære mere og finde ud af, hvordan du kan hjælpe, besøg da:
Oversættelse: Emil Tolstrup