Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Koti.
Paikka, jossa lapsuus ja muistot elävät yhdessä.
Lapsuuteni koti kuitenkin muuttuu.
Jää, johon luotamme, sulaa.
Pentuni ja minä olemme kartoittamattomilla vesillä.
JÄÄKARHUT
Synnyin jääluolassa korkealla vuoristossa.
Jäätynyt valtameri, merijää, oli kuitenkin kotimme.
Aikaisimmat muistoni ovat peräisin täältä.
Leikin parhaan ystäväni kanssa.
Kaksoisveljeni.
Tämä karhu oli aina lähellä.
Suojelijamme.
Äitimme.
Olin veljeäni vahvempi. Uteliaampi.
Mutta veli oli meistä se itsenäisempi.
Minä seurasin aina äitiä.
Äiti halusi näyttää meille koko maailman.
Täällä on paljon oppimista.
Äiti oli ainoa opettajamme.
Matkin häntä kaikessa.
En tiennyt sitä, mutta metsästimme.
Jotain.
Hajua?
Hajua jään alla?
Mikä se olikin, se tuoksui hyvältä.
Veljenikin oli valmiina hyökkäämään.
Minun kimppuuni yleensä.
Äiti takoi jäätä.
Halusin auttaa,
mutta minulla oli kiire.
Yhtäkkiä ymmärsin.
Metsästimme hylkeitä.
No, äiti metsästi.
Hän oli sankarimme.
Olisimme seuranneet häntä minne vain.
Ja niin pitikin.
Uroskarhut vaeltavat koko talven jäällä nälkäisinä.
Minä ja veljeni olisimme helppo saalis.
Äiti vei meidät jään reunalle, avoimelle merelle.
Ongelma oli, ettemme osanneet uida.
Olimme ensi kertaa vedessä.
Se oli jäätävän kylmää.
Ainoa kuiva paikka oli äiti.
Hän tiesi, ettemme oppisi uimaan näin.
Ja meillä oli hyvä syy jatkaa uimista.
Viimeinkin levähdyspaikka. Luulin.
Ja olin väärässä.
Kun minä ja veljeni emme jaksaneet enää uida, äiti vei meidät rantaan.
Niskavilloihin tarttuminen tuntui kerrankin mukavalta.
Olimme turvassa.
Saimme levätä.
Keväällä auringon kiivetessä korkeammalle
päivistä tulee pidempiä ja lämpimämpiä.
Jäinen maailmamme alkaa hajota.
Opin, että tämä oli luonnon tapa.
Uuteen rikkinäiseen ja liikkuvaan maahan oli kuitenkin vaikea tottua.
Äidin perässä ei ollut helppo pysyä.
Pieni askel hänelle oli suuri harppaus meille.
Ja ensimmäistä kertaa hän jätti minut ja veljeni yksin.
Äidillä oli uusi tehtävä.
Katselin, kuinka hän katosi äänettömästi jäälohkareiden sekaan.
Vaanimisen mestari.
Äiti tiesi kokemuksesta, että hylkeen saa kiinni vain
sen ollessa jäälohkareella.
Hylkeen palattua veteen äiti ei saisi sitä enää kiinni.
Meillä ei ollut mitään tekemistä.
Odotimme vain äidin paluuta.
Hän ei palannut vaan jatkoi metsästämistä.
Äiti sai kiinni monta hyljettä sinä ensimmäisenä kesänä.
Olimme kylläisiä, eikä meiltä puuttunut mitään.
Silloin elämä jäisessä kodissamme tuntui turvalliselta.
Tänään kodiksi kutsumamme merijää katoaa.
Hylkeet tarvitsevat merijäätä lisääntyäkseen.
Me tarvitsemme hylkeitä saaliiksemme.
Olemme jääkarhuja.
Miten selviämme ilman jäätä?
Äiti piti meidät turvassa ja lämpimänä sen ensimmäisen pitkän talven.
Taivaalla tanssivia valoja lukuun ottamatta
oli täysin pimeää puoli vuotta.
Luulin auringon sammuneen kokonaan.
Muistan päivän, kun se viimein palasi.
Minä ja veljeni rakastimme auringonpaistetta.
Saatoimme taas tutkia paikkoja.
Äiti käytti energiamme hyväkseen.
Hän oli suunnitellut meille kiireisen kevään.
Keväällä pitää kerätä melkein koko vuoden ruoka.
Ja nopeasti.
Pian lähes koko merijää katoaa ja sen mukana hylkeet.
Tänä vuonna äiti odotti meiltä paljon.
Hän halusi meidän ymmärtävän hylkeenmetsästystä.
Emme saaneet enää vain katsella painimisen lomassa.
Opin olemaan aina valppaana.
Urokset olivat ainainen uhka.
Tämä uros yllätti meidät täysin.
Se oli nälkäinen, päättäväinen ja sinnikäs.
Uroskarhua ei pääse turvallisen matkan päähän.
Jäällä on kuitenkin turvapaikka.
Äiti tiesi, miten sinne pääsee.
Hän seurasi säröjä, jotka veivät merijään reunalle.
Jää oli siellä niin ohutta, että iso uroskarhu putoaisi sen läpi.
Minulle ja veljelleni tärkeintä oli se,
että saimme leikkiä yhdessä.
Jokainen hetki merijäällä opetti meille uusia asioita.
Erilaisista jäätyypeistä,
jään eri paksuuksista,
miten suunnitella täydellinen mahahyökkäys.
Saimme rentoutua koko iltapäivän.
Veljeni sai myös lisäharjoitusta hylkeenmetsästyksestä.
Nopea kierintä lumessa turkin kuivatukseen...
Ja olimme taas liikkeellä.
Itsevarmuutemme kasvoi paljon sinä keväänä.
Äiti oli silti maailmamme keskipiste.
Nykyään ei ole aikaa leikeille.
Kaikki energiamme menee ruoan etsimiseen.
Haluan opettaa tyttärelleni, mistä löytää hylkeitä.
Mutta minulle näytettyjä vanhoja paikkoja on vaikea löytää.
Kesän tullessa jää vaikutti erilaiselta edellisvuoteen verrattuna.
Se tuntui kuumemmalta ja se suli aikaisemmin.
Jään hajoaminen toi kuitenkin uusia saaliseläimiä kotiimme.
Ne eivät olleet tuttuja hylkeitä.
Maitovalaita.
En ollut ennen nähnyt maitovalaita.
Äiti oli.
Hän päätti napata sellaisen illalliseksi.
Vedessä saalistaminen on uskomattoman vaikeaa.
Äiti oli kuitenkin sinnikäs. Tarvitsimme ruokaa.
Viimein yksi valas ui suoraan äitiä kohti.
Se pääsi pakoon.
Äiti kuitenkin opetti, että kaikki yritykset kannattavat.
Kesällä aurinko ei laske puoleen vuoteen.
Loputon päivänvalo tuo mukanaan paljon uutta elämää.
Kaikki haluavat kasvattaa perheensä lämpimässä kesäauringossa.
Uudesta elämästä huolimatta kesä on meille rankka vuodenaika.
Kaikki tilaisuudet on käytettävä hyväksi.
Kirjohylkeet olivat houkuttelevia.
Äidillä ei ollut jäälohkareita metsästysapuna.
Hänen piti improvisoida.
Seurasin äidin liikkeitä hänen vaaniessaan hylkeitä äänettömästi.
Äidin paljastuttua
seurasi jahti, jota emme voineet voittaa.
Meistä ei ollut vastusta hylkeille.
Äiti onnistui kuitenkin aina löytämään ruokaa.
Merilevää illalliseksi.
Vihasimme merilevää.
Veljeni varsinkin.
Hän oli mieluummin syömättä kuin söi merilevää.
Kesän jatkuessa ruokaa oli yhä vähemmän.
Sitä oli, mutta siihen oli vaikea päästä käsiksi.
Linnut tulivat kesäisin kalliolle pesimään.
Pesä piti rakentaa turvaan pedoilta.
Jokainen neliösentti käytettiin hyväksi.
Me jääkarhut kiipeämme melkein minne tahansa ruoan takia.
Äiti oli valmis opettamaan.
Mutta muutkin olivat nälkäisiä.
Äiti joutui taas uroskarhun päihittämäksi.
Kiipeäminen oli jo tarpeeksi vaarallista.
Äiti ei halunnut yrittää sitä uroksen läsnä ollessa.
Kallio mureni uroksen jalkojen alla.
Vaarallisella kallioseinämällä lentelevien lintujen saalistaminen ei onnistu.
Uroksen piti tyytyä muniin ja poikasiin.
Kaukana alapuolella veljeni sai meille paremman aterian.
Se oli pieni voittomme.
Kesällä oli usein tällaista.
Jääkarhut menivät äärimmäisyyksiin nälän vuoksi.
Vain pienen suupalan takia.
Kesä toi meille vain ruoanmurusia.
Vain riskejä ottavat saivat syödäkseen.
Maa tarjosi kyllä ruokaa, mutta ei meille. Ei tällä kertaa.
Nykyään kesät ovat pidempiä ja pidempiä.
Oppimani ruoanmurusten löytämisestä vaikeina aikoina piti meidät hengissä.
Pelkkä hengissä selviäminen ei riitä nuorille jääkarhuille.
Niiden pitää myös kasvaa.
Muistan, kuinka toisen vuoden syksyllä
teimme uskomattoman löydön.
Kuollut valas huuhtoutui rantaan.
Saisimme syödä siitä pitkän aikaa.
Huomasin nopeasti, ettei se ollut helppo ateria.
Paksun nahan läpi oli lähes mahdoton päästä.
Nahan alla oli paljon täyteläistä rasvaa. Haistoin sen.
Piti vain päästä siihen käsiksi.
Olimme juuri alkaneet edistyä, kun uusi uroskarhu
tuli pilaamaan hyvän onnemme, taas.
Oli paras pitää etäisyyttä.
Ainakin uros oli kiinnostuneempi valaasta kuin meistä.
Olin kateellinen
katsellessani uroksen purevan nahan läpi vahvoilla leuoillaan.
Äidin mielestä tilaisuus oli liian hyvä menetettäväksi.
Kärsivällisyys kannattaa.
Seuraavina päivinä paikalle saapui lisää karhuja
herkullisen aterian tuoksun houkuttelemina.
Äiti ei päästänyt minua lähellekään, ennen kuin muut olivat kylläisiä.
Leuoilta ei mennyt kauan repiä nahan läpi
ja ahmia herkullinen liha.
Halusin ottaa osaa.
Saatuaan tarpeeksi
karhut pesivät itsensä uimalla.
En ollut koskaan nähnyt niin monta jääkarhua samassa paikassa.
Kun ruokaa oli niin paljon, ei tarvinnut kilpailla.
Karhut vain nauttivat toistensa seurasta.
Viimeinkin, kun suurimmatkin olivat kylläisiä,
oli minun vuoroni.
Paljon parempaa kuin merilevä.
Kaiken kokemamme jälkeen,
nälän ja vastoinkäymisten,
muistan vieläkin, kuinka me kolme vain leikimme.
Se oli elämäni paras päivä.
Toinen talvemme oli paljon ensimmäistä pahempi.
Voimakkaat myrskyt
olivat jotain aivan uutta.
Kevään saapuessa meitä oli enää kaksi.
Talvi oli vienyt veljeni.
Siitä lähtien olimme äidin kanssa kahdestaan.
Tuli ja jää ovat aina olleet vihollisia, mutta nyt tuli on voitolla.
Jopa maa jalkojemme alla on alkanut sulaa.
Vanhoista reiteistä kotimme halki on tulossa kulkukelvottomia.
Tämä ei ole kesä, jonka tunsin.
Tämä on jokin toinen vuodenaika.
Lapsuuteni kolmas kesä oli lämpimin.
Merijää suli aikaisin.
Hylkeitä oli lähes mahdoton löytää.
Äiti vei minut yhteen erityispaikoistaan ruokaa etsimään.
Saaren kärkeen, jossa täysin uudenlainen saaliseläin
odotti meitä.
Mursu.
Nämä oudot olennot outoine hampaineen kiehtoivat minua.
Tai ehkä ne pelottivat minua. En muista.
Äidillä oli syy tuoda minut tänne.
Minun oli aika kokeilla metsästämistä.
Yritin päättää, mikä olisi helpoin kohde.
Päätin, ettei mikään niistä.
Äiti meni tutkimaan rannan laelle kokoontuneita mursuja.
Aikuisia, tiiviisti yhteen pakkautuneita.
Liian monta ja liian isoja käsiteltäviksi.
Äidin palatessa vedenrajaan katsomaan, miten edistyin,
minulla oli suunnitelma lähes valmiina.
Mursuemot pitelivät räpylöissään vastasyntyneitä poikasiaan.
Ne olivat täydellisen kokoisia saaliita.
Niiden vieminen emoiltaan vedessä
ei onnistuisi.
Ehkä aikuisten keskellä rannalla piileskeli poikasia.
Se piti paikkansa. Ne olivat rykelmän ulkoreunalla.
Menin asemiin.
Mursut eivät näyttäneet välittävän.
Vasta kun äiti lähestyi ja aiheutti paniikin,
ne alkoivat siirtyä veteen.
Se toimi.
Hätääntyneen emon hylkäämä poikanen.
Se oli paras ateriamme aikoihin.
Omaksuin viimeinkin isomman roolin metsästyksessä.
Talven tultua sinä kolmantena vuonna elämäni muuttui lopullisesti.
Äiti tiesi, että minun oli aika itsenäistyä.
Hän oli opettanut minulle kaiken, minkä voi.
Siispä hän päästi minut menemään.
Minun piti nyt yrittää kaikkea oppimaani yksin.
Se oli pelottavaa.
Maailma ei ollut koskaan tuntunut yhtä suurelta ja yksinäiseltä.
En tiennyt, selviäisinkö ilman äitiä.
Vaelsin yksin seuraavat kolme vuotta.
En kohdannut toisia jääkarhuja koko sinä aikana.
En silti ollut oikeasti yksin.
Äiti oli kanssani.
Hän oli osa jokaista kokemusta,
jokaista päätöstä,
jokaista matkaa.
Osa karhua, joka minusta oli tullut.
Hänen oppinsa auttoivat minua selviämään niistä kolmesta vaikeasta talvesta.
Sitten sinä keväänä tapahtui jotain uskomatonta.
Tapasin toisen jääkarhun.
Kokemukseni uroskarhujen kanssa oli tehnyt minusta varovaisen.
Se vanha pelko hävisi kuitenkin pian.
Tämä uros oli ystävällinen.
Olimme samanikäisiä ja olimme olleet kauan omillamme.
Leikimme yhdessä koko päivän kuin huolettomat karhunpennut.
Juoksimme lempipaikkaani.
Jään reunalle, jossa olin leikkinyt veljeni kanssa.
Tajusin sinä päivänä, ettei kaikkia uroskarhuja tarvitse pelätä.
Uros lähti yhtä nopeasti kuin oli tullutkin.
Olimme vain kaksi nuorta karhua, jotka tapasivat äärettömällä jäällä.
Myöhemmin sinä keväänä uusi itsevarmuuteni joutui koetukselle.
Valtava, aikuinen, kaksi kertaa minua isompi uros.
Uros seurasi tuoksuani
ja jalanjälkiäni lumessa.
Päivien ajan se matki joka liikettäni.
Olin paennut uroskarhuja koko ikäni.
Tämä oli kuitenkin erilaista.
Tunsin voiman.
En pelännyt.
Ymmärsin pian, että minua kosiskeltiin.
Uros pysyi rinnallani päiviä.
Kunnes tunsin, että aika oli oikea.
En halunnut toisten karhujen häiritsevän,
joten johdatin uroksen pois merijäältä vuorille.
Matka oli pitkä ja väsyttävä.
Pysähdyimme lepäämään ennen huippua.
Nukuimme vierekkäin.
Tiesin, että voisin luottaa urokseen.
Pilvien yläpuolella lähellä luolaa, jossa synnyin,
uros auttoi saamaan ainoan asian, jota olin toivonut
erottuani perheestäni.
Oman perheen.
En nähnyt urosta enää.
Seuraavana keväänä toiveeni kuitenkin toteutui.
Sain oman pennun.
Vain yhden.
Se teki pennusta vain tärkeämmän.
Pentu muistutti veljeäni.
Omaa pentuani imettäessäni ja lapsuuttani muistellessani
tunsin palanneeni juurilleni.
Vastoinkäymisistä huolimatta olin onnistunut.
Äitini oli onnistunut.
Me jääkarhut olemme selviytyjiä.
Olemme aina sopeutuneet kohtaamiimme muutoksiin.
Teemme sen muistamalla vanhempiemme opetukset.
Mistä löytää jäätä.
Miten löytää ruokaa.
Miten sopeutua muuttuvaan elinympäristöön.
Alan kuitenkin saavuttaa tietoni rajat.
Nämä uudet muutokset vaikuttavat lähes ylivoimaisilta.
Tyttäreni oppii, mitä hyvältä jääkarhulta vaaditaan.
Hän selviää.
Mutta millaista maailmaa hän kutsuu kodikseen?
Arktinen alue saattaa olla jäätön kesällä vuoteen 2040 mennessä
Nykyiset toimenpiteemme voivat parantaa jääkarhujen tulevaisuutta
Polar Bears International suojelee
jääkarhuperheitä niiden elinalueella
Lisätietoa ja auttamisvinkkejä osoitteessa
Tekstitys: Katri Martomaa