Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Otthon.
A hely, ahol a gyermekkor és az emlékek együtt élnek.
Ám gyermekkorom otthona megváltozott.
A számunkra oly fontos jég elolvadt.
A bocsom és én ismeretlen vizeken járunk.
JEGESMEDVE
Egy jégbarlangban születtem, fent a hegyekben.
De a befagyott tenger, a jég volt az otthonunk.
Innen származnak a legkorábbi emlékeim.
Ahogy a legjobb barátommal,
az ikertestvéremmel játszottam.
És Ő sosem távolodott el tőlünk.
A védelmezőnk.
Az anyánk.
Erősebb voltam, mint a fivérem, és sokkal kíváncsibb.
De ő független volt.
Én mindig követtem anyát.
Ő pedig az egész világot meg akarta mutatni nekünk.
Nagyon sokat kellett tanulnunk.
Ő volt az egyetlen tanárunk.
Mindent leutánoztam, amit csinált.
Nem tudtam, de... vadásztunk.
Valamire.
Egy szagra.
Egy szagra. A jég alatt.
Akármi is volt az, jó szaga volt.
A fivérem is készen állt.
A játékra.
Anya tovább ugrált a jégen.
Szerettem volna segíteni neki, de…
dolgom volt.
Aztán hirtelen minden világossá vált.
Fókára vadásztunk.
Vagyis anya vadászott fókára.
Ő volt a mi hősünk.
Bárhová követtük volna.
De szükségünk is volt rá.
A hím medvék egész télen a jégen vándorolnak, és nagyon, de nagyon éhesek.
Könnyű zsákmányok lettünk volna.
Ezért anya elvitt minket a jég széléhez, a nyílt óceánhoz.
Csak hát nem tudtuk, hogyan kell úszni.
Még sosem mentünk be a vízbe.
Nagyon hideg volt.
És az egyetlen száraz föld a közelben csak anya volt.
Tudta, hogy így sosem tanulunk meg úszni.
Jó okunk volt arra, hogy folytassuk az úszást.
Végre, egy pihenőhely! Gondoltam én.
De tévedtem.
Amikor már nem tudtunk tovább úszni, anya kivezetett minket a partra.
Sosem örültem még annyira annak, hogy nyakon ragadott és vonszolni kezdett.
Biztonságban voltunk.
Végre pihenhettünk.
Minden tavasszal, amikor a Nap magasabbra kúszik az égen,
a napok hosszabbak és melegebbek lesznek.
A jégtakaró elkezd feltöredezni.
Megtanultam, hogy ez a természet rendje.
Ám ezt az új, töredező, mozgó talajt nehéz volt megszokni.
Nem volt könnyű tartani a lépést anyával.
Ami neki egy kis lépés, az nekünk egy hatalmas ugrás volt.
És most először magunkra hagyott minket.
Valami újra koncentrált.
Figyeltem őt, ahogy csendesen eltűnt, és eggyé vált a jégtáblákkal.
A becserkészés mestere.
Anya tapasztalatból tudta, hogy az egyetlen esélye, hogy elkapjon egy fókát
akkor van, amikor az a jégtáblán fekszik.
A vízben már nem tudná elkapni.
Nem volt mit csinálnunk.
Csak vártuk, hogy visszatérjen.
De nem tért vissza. Tovább vadászott.
Anya sok fókát elkapott azon az első tavaszon.
Jól lakatott minket, és semmiben sem szenvedtünk hiányt.
Akkoriban az élet ezen a fagyos vidéken biztonságosnak tűnt.
Ma a jég, amely egykor az otthonunk volt, eltűnőben van.
A fókáknak szükségük van a jégre a szaporodásukhoz.
Nekünk pedig szükségünk van a fókákra.
Jegesmedvék vagyunk.
Hogyan maradjunk életben jég nélkül?
Az anyánk biztonságban és melegen tartott minket azon az első hosszú télen.
Az égen táncoló fényektől eltekintve
teljes sötétség uralkodott fél éven át.
Azt hittem, a Nap örökre eltűnt.
Emlékszem a napra, amikor végre újra előbújt.
A fivérem és én imádtuk a napsütést.
Mehettünk megint felfedezni.
De anya azt akarta, hogy ne pazaroljuk az energiát.
Nagy tervei voltak a számunkra.
Tavasszal kell megszereznünk szinte az egész évre való ételt,
ráadásul gyorsan.
A jég nagy része hamarosan elolvad, és vele együtt a fókák is eltűnnek.
Idén anya sokat vár tőlünk.
Azt akarta, hogy jól megtanuljuk a fókavadászatot.
Nincs több bámészkodás a játékok közti szünetben.
Azt is megtanultam, hogy sosem lankadhat a figyelmünk.
A hímek folyamatos veszélyt jelentettek.
És ez a hím hirtelen toppant elénk.
Éhes volt, elszánt és könyörtelen.
Sosem lehetünk biztonságos távolságra egy hím jegesmedvétől.
De van biztonságot nyújtó jég.
És anya tudta, hogyan találjuk meg.
Követte a repedéseket, melyek a a tenger széléhez vezettek.
A jég itt annyira vékony volt, hogy betört volna egy hím jegesmedve súlya alatt.
És ami a legfontosabb volt a fivéremnek és nekem,
hogy itt tudtunk játszani.
Azokban a napokban minden egyes pillanatban tanultunk valami újat.
A különböző jegekről,
a különböző vastagságokról,
és hogy hogyan terveljük ki a tökéletes támadást hasas ugrással.
Egész délután csak lazítottunk.
A fivérem gyakorolta még egy kicsit a fókavadászatot is.
Egy gyors hempergőzés a hóban, hogy megszáradjunk,
és már mentünk is tovább.
Sokkal magabiztosabbá váltunk azon a tavaszon.
De még mindig anya jelentette a világunk közepét.
Ma már nincs sok időnk a játékra.
Minden energiánkat az élelemkeresésre fordítjuk.
Szeretném megtanítani a lányomnak, hogy hol talál fókákat.
De a régi helyeken, amiket nekem mutattak, egyre nehezebb rájuk találni.
Amikor újra beköszöntött a nyár, a jég másnak tűnt, mint egy évvel korábban.
Melegebb volt. És az olvadás is korábban jött.
De a felrepedezett jég új prédákat engedett a közelünkbe.
És ezek nem az általunk ismert fókák voltak.
Belugák.
Sosem láttam még belugát korábban.
De anya igen.
És eltökélte, hogy hazahoz egyet vacsorára.
Nagyon nehéz a vízben vadászni.
De ő kitartott. Ennünk kellett.
Végül az egyikük egyenesen felé úszott.
Elmenekült.
De megtanította, hogy minden adódó alkalmat meg kell ragadnunk.
Nyáron a Nap sosem megy le, fél éven át.
A véget nem érő napfény rengeteg új jövevényt hoz magával.
Mindenki siet, hogy még a meleg nyár során felnevelhesse az utódjait.
Még ennyi új élet mellett is, a nyár számunkra mindig a nehézségek évszaka.
Minden lehetőséget meg kellett ragadnunk.
A borjúfókák nagyon csábítóak voltak.
De nem volt több jég, ami segíthetett volna anyának a vadászatban.
Improvizálnia kellett.
Minden mozdulatát figyeltem, miközben csendben becserkészte őket.
De amint észrevették,
egy olyan hajsza kezdődött, amit mi sosem nyerhetünk meg.
Ott úszkáltak körülöttünk.
De anya valahogy mindig képes volt ételt varázsolni a semmiből.
Hínár vacsorára.
Utáltuk a hínárt.
Főleg a fivérem.
Inkább nem evett semmit, mint hogy hínárt vacsorázzon.
Ahogy telt a nyár, egyre kevesebb lett az étel.
Ott volt, de nagyon nehéz volt hozzáférni.
A madarak minden nyáron a sziklákon raktak fészket.
Ott fészkeltek, ahol tudtak, hogy távol legyenek a ragadozóktól.
Minden négyzetcentiméter értékes volt.
Mi, jegesmedvék, szinte bármire felmászunk az élelemért,
és anya meg akarta mutatni, hogy hogyan.
De nem mi voltunk az egyetlen éhes medvék.
Egy másik hím megelőzte anyát.
Maga a mászás is veszélyes volt.
Anya nem akarta megpróbálni úgy, hogy ő is ott volt.
A sziklák omladoztak a lábai alatt.
A veszélyes sziklafalon repülő zsákmányra vadászni lehetetlen.
Be kellett érnie a tojásokkal és a fiókákkal.
Alatta a fivéremnek sikerült valami jóval finomabbat elkapnia.
Ez volt a mi kis győzelmünk.
A nyár gyakran volt ilyen.
Az éhség szélsőséges dolgokra kényszerítette a jegesmedvéket.
Mindezt egy apró kis falatért.
Egész nyáron csak maradékokon éltünk.
Csak azok ehettek, akik vállalták a kockázatot.
Volt étel, csak nem a mi számunkra. Ezúttal nem.
Ma a nyarak egyre hosszabbak.
Az tart minket életben, amit megtanultam a nehéz időkben való élelemszerzésről.
Ám egy ifjú jegesmedvének nem csak életben kell maradnia.
Növekednie is kell.
Emlékszem, hogy a második év őszén
egy elképesztő dologra bukkantunk.
Egy döglött bálnát sodort partra a víz.
Ez majd jó sokáig ellát minket élelemmel.
De gyorsan rá kellett jönnöm, hogy ez nem egy könnyű zsákmány.
Szinte lehetetlen volt átjutni a vastag bőrén.
Alatta viszont rengeteg bálnazsír volt. Éreztem.
De az elérése gondot jelentett.
Épp, amikor sikerült egy kis haladást elérnünk, egy újabb hím.
Jött, hogy tönkretegyen mindent. Újra.
Jobb volt tartani tőle a távolságot.
De legalább a bálna jobban érdekelte, mint mi.
Rettentő irigy voltam,
miközben néztem, ahogy áthatol a bőrén a sokkal erősebb állkapcsaival.
Anya úgy döntött, hogy ez a lehetőség túl jó ahhoz, hogy lemondjunk róla.
És a türelem rózsát terem.
Az azt követő napokban egyre több medve érkezett,
akiket ennek a finom lakomának a szaga csábított oda.
Anya nem engedett a közelébe, amíg mind jól nem laktak.
Nem tartott soká, míg az a sok erős állkapocs áthatolt a bőrön,
és rávetették magukat a szaftos belső finomságokra.
Nagyon szerettem volna a részese lenni.
Amint teleették magukat,
egy jó kis fürdőzéssel koronázták meg a lakomát.
Sosem láttam még ennyi jegesmedvét egy helyen.
Abban a pillanatban, hogy olyan sok volt az étel, már nem volt több versengés.
Úgyhogy egyszerűen csak jól érezték magukat egymással.
Végül, amikor már a legnagyobb is teljesen telezabálta magát,
végre én jöhettem.
Sokkal finomabb, mint a hínár.
A sok éhezés és nehézség után,
amit átéltünk,
még ma is emlékszem, hogyan játszottunk mi hárman.
Az volt életem legjobb napja.
A második telünk sokkal rosszabb volt, mint az első.
Azok a viharok!
Sokkal erőteljesebbek voltak.
Amikor megérkezett a tavasz, már csak ketten maradtunk.
A tél elragadta a fivéremet.
Onnantól kezdve csak anya és én maradtunk.
A tűz és a jég mindig is ellenségek voltak. De most a tűz állt nyerésre.
Még a föld is olvadni kezdett a lábaink alatt.
A régi útjaink egyre járhatatlanabbá válnak.
Ez nem az a nyár, amit ismertem.
Ez valami más évszak.
Emlékszem, hogy gyermekkorom harnadik nyara volt a legmelegebb.
A jég már nagyon korán elolvadt.
És szinte lehetetlen volt fókát találni.
Így hát anya elvezetett egy másik különleges helyre, hogy élelmet találjunk.
Egy sziget csúcsára, ahol egy olyan préda várt ránk, amilyet
még sosem láttam.
Rozmárok.
Lenyűgöztek ezek a furcsa lények a furcsa fogaikkal.
De lehet, hogy csak féltem. Már nem emlékszem.
De anya okkal vitt oda engem.
Ideje volt megtanulnom vadászni.
Megpróbáltam eldönteni, melyik lehet a legkönnyebb célpont.
Úgy döntöttem, hogy... egyik sem az.
Anya elment, hogy megnézze a part végén összegyűlt rozmárokat.
Felnőttek, egymás hegyén-hátán.
Túl sokan, és túl nagyok voltak.
Amikor visszajött a vízhez, hogy megnézze, hogy haladok,
már majdnem volt egy tervem.
Rozmár anyák, akik az uszonyaikkal tartották az újszülött borjaikat.
Pont tökéletes méretű prédák.
Az, hogy csak úgy odaúszunk és ellopjuk a borjaikat a vízben,
nem fog sikerülni.
De talán néhány borjú elbújt a parton lévő felnőttek mögé.
Így is volt. A tömörülés szélén rejtőzködtek.
Pozícióba álltam.
Mintha nem érdekelte volna őket.
Csak akkor kezdtek pánikolni és megindulni a víz felé,
amikor anya megindult.
Sikerült.
Egy borjú, akit hátrahagyott a bepánikolt anyja.
Régóta nem ettünk olyan finom ételt.
És végre nagyobb szerepet vállaltam a vadászatból.
Amint a tél beköszöntött abban a 3. évben, az életem örökre megváltozott.
Anya tudta, hogy ideje a saját lábamra állnom.
Mindent megtanított, amit csak tudott.
Úgyhogy elengedett.
Mindent, amit tőle tanultam, most egyedül kell végrehajtanom.
Ijesztő volt.
A világ még sosem tűnt olyan hatalmasnak és magányosnak.
Nem tudtam, hogy túlélem -e nélküle.
A következő három évben egyedül bolyongtam.
Egész idő alatt egyetlen jegesmedvével sem találkoztam.
De nem voltam teljesen egyedül.
Anya is velem volt.
Része volt minden élményemnek,
minden döntésemnek,
minden utazásomnak.
Annak a medvének a része, akivé lettem.
Az ő tudása segített át azon a három hosszú, kegyetlen télen.
És akkor, azon a tavaszon, valami elképesztő dolog történt.
Találkoztam egy másik medvével.
A hímekkel való tapasztalataim miatt óvatos voltam.
De a félelem hamar elszállt.
Ő barátságos volt.
Egykorúak voltunk, és mindketten már nagyon régóta egyedül voltunk.
Egész nap úgy játszottunk együtt, mint két gondtalan bocs.
Elfutottunk a kedvenc helyemre.
A jég széléhez, ahol régen a fivéremmel játszottunk.
Aznap rájöttem, hogy nem kell félni minden hím medvétől.
Majd amilyen hirtelen megjelent, olyan hirtelen tovább is állt.
Csak két fiatal medve voltunk, akik egy nap találkoztak a határtalan jég közepén.
Egy kicsivel később az újonnan megszerzett önbizalmam igazi próbatétel elé került.
Egy hatalmas, kifejlett hím, kétszer akkora, mint én.
A szagomat követte.
És a lábnyomaimat a hóban.
Napokon át árnyékként követett engem.
Egész életemben menekültem a hím medvék elől.
De ez most valami más volt.
Erőt éreztem.
Nem féltem.
Hamarosan megértettem, hogy udvarolt nekem.
Napokon át mellettem maradt.
Amíg végre úgy éreztem, hogy eljött a megfelelő pillanat.
Nem akartam, hogy más jegesmedvék megzavarjanak,
ezért elvezettem a tenger befagyott jegétől, fel a hegyek közé.
Hosszú, fárasztó út volt,
és meg kellett állnunk pihenni, mielőtt felértünk volna a csúcsra.
Együtt aludtunk el.
Tudtam, hogy megbízhatok benne.
A felhők fölött, nem messze attól a barlangtól, ahol születtem,
segített abban, hogy megkapjam azt az egy dolgot, amire oly rettenetesen vágytam,
amióta elváltam a családomtól.
Egy saját családot.
Sosem láttam többé.
De a következő tavasszal a kívánságom valóra vált.
Lett egy saját bocsom.
Csak egy.
De ez csak még különlegesebbé tette.
Annyira emlékeztetett a fivéremre!
Miközben a saját kölykömet szoptattam és visszatekintettem a gyermekkoromra,
úgy éreztem, hogy bezárult a kör.
És hogy minden kihívás ellenére sikerrel jártam.
Az anyám sikerrel járt.
Mi, jegesmedvék, nagy túlélők vagyunk.
Mindig is jól alkalmazkodtunk a változásokhoz.
Mindezt úgy, hogy azok tudását alkalmaztuk, akik előttünk jártak.
Hogy hol találjunk jeget.
Hogyan találjunk élelmet.
Hogyan alkalmazkodjunk a változó környezethez.
De lassan elérkezem annak a határához, amit erről a világról tudok.
Ezek az új változások szinte leküzdhetetlennek tűnnek.
A lányom meg fogja tanulni, hogy hogyan váljon belőle egy remek jegesmedve.
Ki fog tartani.
De vajon miféle világ lesz majd az otthona?
2040 tavaszára az Északi-sarkon teljesen elolvadhat a jég.
Minden, amit ma teszünk, pozitívan befolyásolhatja a jegesmedvék jövőjét.
A Nemzetközi Szervezet a Jegesmedvékért azon dolgozik,
hogy megvédje a jegesmedvéket és az otthonukat.
Ha szeretnének többet is megtudni róluk, látogassanak el a
http;//polarbearsinternational.org honlapra.
A feliratot fordította: Aranyi Katalin