Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Acasă.
Este locul în care copilăria și amintirile trăiesc împreună.
Dar casa copilăriei mele se schimbă.
Gheața de care depindem se topește.
Eu și puiul meu ne scăldăm în ape tulburi.
URSUL POLAR
M-am născut într-o peșteră de gheață, tocmai în munți.
Dar oceanul înghețat, gheața mării era casa noastră.
De aici am cele mai vechi amintiri.
Mă jucam cu cel mai bun prieten,
fratele meu geamăn.
Iar ea nu era niciodată departe de noi.
Protectoarea noastră.
Mama noastră.
Eu eram mai puternică decât fratele meu. Mai curioasă.
Dar el era cel independent.
Eu urmam mereu exemplul mamei.
Și era o lume întreagă pe care voia să ne-o arate.
Erau atât de multe de învățat aici!
Ea era singura noastră profesoară.
Copiam tot ce făcea.
Nu știam, dar vânam...
ceva.
Un miros.
Un miros sub gheață?
Orice ar fi fost, mirosea bine.
Și fratele meu era gata de atac...
În direcția mea, de obicei.
Mama continua să bată gheața.
Voiam s-o ajut, dar...
Eram ocupată.
Apoi, dintr-odată, totul a devenit clar.
Vânam foci.
Adică mama vâna foci.
Ea era eroul nostru.
Am fi urmat-o oriunde.
Și trebuia s-o facem.
Masculii își petrec toată iarna scurmând gheața și sunt foarte înfometați.
Eu și fratele meu am fi fost o masă ușor de obținut.
Așa că mama ne-a condus la marginea gheții, spre oceanul deschis.
Problema era că nu știam să înotăm.
Nu mai intraserăm în apă niciodată.
Era un frig cumplit.
Și singurul pământ uscat la vedere... era mama.
Știa că n-o să învățăm să înotăm așa.
Și exista un motiv bun să dea din labe în continuare.
În sfârșit, un loc de odihnă... mi-am zis.
Și m-am înșelat.
Când eu și fratele meu nu mai reușeam să înotăm, ne ducea la țărm.
N-am fost niciodată mai fericită să fiu mușcată și trasă de ceafă.
Eram în siguranță.
Acum ne puteam odihni.
În fiecare primăvară, pe măsură ce soarele urcă mai sus pe cer,
zilele se fac mai lungi și mai călduroase.
Lumea noastră de gheață tare începe să se destrame.
Am învățat că asta e ordinea firească a lucrurilor.
Dar era greu să te obișnuiești cu pământul ăsta nou, rupt, mișcător.
Nu era ușor să ții pasul cu mama.
Un pas mic pentru ea era un salt uriaș pentru noi.
Acum, pentru prima dată, ne lăsa pe mine și pe fratele meu pe cont propriu.
Avea o nouă misiune.
Am privit-o dispărând în tăcere, devenind una cu sloiurile de gheață.
Maestră a urmăririi.
Mama știa, din experiență, că singura ei șansă de a prinde o focă
era când stătea pe un sloi de gheață.
Imediat ce intra în apă, n-o mai putea prinde.
Nu prea aveam ce face.
O așteptam doar să se întoarcă.
Dar nu se întorcea. Continua să vâneze.
Mama a prins multe foci în acea primă vară.
Eram bine hrăniți și nu ne lipsea nimic.
Pe atunci, ne simțeam în siguranță pe oceanul nostru înghețat.
În prezent, gheața mării pe care o numeam odată „acasă” dispare.
Focile au nevoie de gheața mării pentru a se reproduce.
Noi avem nevoie să vânăm foci.
Suntem urși de gheață.
Cum să supraviețuim fără gheață?
Mama noastră ne-a ținut în siguranță și la căldură în acea primă iarnă lungă.
Cu excepția luminilor care dansau pe cer,
era întuneric beznă jumătate de an.
Am crezut că soarele dispăruse pentru totdeauna.
Îmi amintesc ziua în care a reapărut, în sfârșit.
Eu și fratele meu adoram lumina soarelui.
Puteam merge să explorăm din nou.
Dar mama avea de gând să folosească toată acea energie.
Planificase o primăvară ocupată pentru noi.
Primăvara e perioada în care trebuie să prindem mâncarea pentru tot anul...
și rapid.
În curând, cea mai mare parte a gheții va dispărea, iar focile odată cu ea.
Anul acesta, mama avea așteptări mari de la noi.
Voia să înțelegem bine vânătoarea de foci.
Să nu mai fim spectatori între luptele dintre noi.
Am învățat, de asemenea, să nu las niciodată garda jos.
Masculii erau o amenințare mereu prezentă.
Iar acesta ne-a luat complet prin surprindere.
Era înfometat, hotărât și neobosit.
Nu există nicio distanță sigură față de un mascul de gheață.
Dar există gheață sigură.
Iar mama știa cum s-o găsească.
Urma fisurile care duceau la marginea gheții mării.
Aici era atât de subțire, încât un mascul solid ar fi căzut prin ea.
Cel mai important, pentru mine și fratele meu,
era că ne puteam juca.
În acele zile, fiecare clipă pe gheață ne învăța lecții noi.
Despre diferitele tipuri de gheață,
diferitele grosimi,
cum să planificăm atacul pe burtă perfect...
Era o după-amiază de pură relaxare.
Cu un antrenament suplimentar de vânătoare de foci pentru fratele meu.
O rostogolire rapidă în zăpadă ca să ne uscăm blana...
Și eram din nou în mișcare.
Am devenit mult mai încrezători în acea primăvară.
Dar mama încă era centrul lumii noastre.
Acum, timpul de joacă e foarte scurt.
Ne cheltuim toată energia pentru a căuta mâncare.
Vreau s-o învăț pe fiica mea unde să găsească foci.
Dar vechile locuri care mi s-au arătat mie sunt din ce în ce mai greu de găsit.
Când a venit iarăși vara, gheața părea diferită de cea de anul trecut.
Parcă era mai caldă. Și topirea s-a produs mai devreme.
Dar ruperea gheții a permis prăzii proaspete să ne pătrundă în casă.
Iar acestea nu erau focile pe care le știam.
Balene beluga.
Nu mai văzusem niciodată o balenă beluga.
Mama, însă, văzuse.
Și era hotărâtă să aducă una acasă, la cină.
Prinderea prăzii în apă este extrem de grea.
Dar ea era persistentă. Trebuia să mâncăm.
În cele din urmă, una a înotat direct spre ea.
A scăpat.
Dar ne învăța că merita să profităm de orice șansă la mâncare.
În timpul verii, soarele nu apune niciodată jumătate de an.
Lumina zilei nesfârșită aduce un mare val de viață nouă.
Toți se grăbesc să-și crească familiile sub soarele cald de vară.
Chiar și cu această viață nouă, vara e mereu un sezon greu pentru noi.
Trebuia să profiți de fiecare ocazie.
Focile erau atât de tentante!
Dar acum mama nu avea sloiuri de gheață de pe care să vâneze.
Trebuia să improvizeze.
Îi studiam fiecare mișcare pe măsură ce le urmărea în tăcere.
Dar, odată ce era descoperită,
devenea un joc de șah pe care nu-l puteam câștiga.
Înotau în cercuri în jurul nostru.
Dar mama reușea întotdeauna să scoată mâncare de nicăieri.
Alge la cină.
Uram algele la cină.
Mai ales fratele meu.
Prefera să sară peste cină decât să mănânce alge.
Pe măsură ce vara se prelungea, mâncarea devenea și mai rară.
Era acolo, dar deseori era foarte greu de ajuns la ea.
Păsările veneau pe stânci în fiecare vară ca să aibă pui.
Trebuiau să-și facă cuibul oriunde puteau, în siguranță față de prădători.
Fiecare centimetru pătrat era prețios.
Noi, urșii de gheață, ne cățăram aproape oriunde pentru mâncare,
iar mama era gata să ne arate cum.
Dar nu eram singurii flămânzi de acolo.
Fusese întrecută de un alt urs mascul.
Urcarea era suficient de periculoasă.
Mama n-avea de gând să încerce în timp ce era și el acolo.
Stâncile i se sfărâmau sub picioare.
Prinderea unei prăzi care zboară pe un perete periculos nu este o opțiune.
Trebuia să se mulțumească cu ouă sau pui.
Mult mai jos, fratele meu a reușit să ne prindă o masă mult mai bună.
A fost mica noastră victorie.
Vara era de multe ori așa.
Urși de gheață forțați să ajungă în situații extreme din cauza foamei.
Totul pentru o mică mușcătură.
Tot ce oferea vara erau resturi.
Cei care își asumau riscurile erau cei care mâncau.
Pământul putea oferi mâncare, dar nu nouă. Nu și de data asta.
În ziua de azi, verile se fac din ce în ce mai lungi.
Ce am învățat despre găsirea resturilor în vremuri grele ne-a ținut în viață.
Dar un tânăr urs de gheață trebuie să facă mai mult decât să supraviețuiască.
Trebuie să crească.
Îmi amintesc că, în toamna acelui al doilea an,
am făcut o descoperire incredibilă.
O balenă moartă adusă pe țărm.
Asta urma să ne hrănească vreme îndelungată.
Dar mi-am dat seama repede că nu putea fi o masă ușoară.
Era aproape imposibil să treci de pielea groasă.
Dedesubt era atât de mult untură bogată! Îi puteam simți mirosul.
Dar greutatea era să ajungi la ea.
Exact când începeam să facem progrese, un alt mascul.
Iar a venit să ne strice norocul.
Era mai bine să păstrăm distanța.
Măcar urma să fie mai interesat de balenă decât de noi.
Eram atât de geloasă
să văd cum a trecut de piele cu fălcile lui mai puternice!
Mama a decis că această ocazie era prea grozavă s-o abandoneze.
Lucrurile bune vin la cei care așteaptă.
În zilele care au urmat, au sosit tot mai mulți urși,
ademeniți de mirosul ospățului delicios.
Mama nu m-a lăsat să mă apropii până nu erau toți sătui.
N-a durat mult până când acele fălci să străpungă pielea
și să înfulece bunătatea suculentă dinăuntru.
Îmi doream și eu asta atât de tare!
După ce s-au săturat,
s-au curățat de masa neglijentă printr-un frumos înot.
Nu mai văzusem niciodată atâția urși de gheață laolaltă.
În acel moment, cu așa multă mâncare în jur, nu era nicio concurență.
Așa că pur și simplu s-au bucurat de compania celuilalt.
În cele din urmă, când chiar și cel mai mare dintre ei era complet îndestulat,
mi-a venit și mie rândul.
Mult mai bun decât algele.
După toate prin câte am trecut,
toată foamea și greutățile,
încă îmi amintesc cum ne jucam toți trei.
A fost cea mai bună zi din viața mea.
A doua noastră iarnă a fost mult mai rea decât prima.
Puterea acelor furtuni...
Erau ceva cu totul nou.
Când a sosit primăvara, eram doar doi.
Iarna îl luase pe fratele meu.
De atunci, am fost doar eu și mama.
Focul și gheața au fost mereu dușmani. Dar acum, focul câștigă.
Chiar și pământul începe să se topească sub picioarele noastre.
Vechile drumuri prin casa noastră devin de netrecut.
Asta nu e vara pe care o știam.
E un alt anotimp.
Îmi amintesc că a treia vară din copilăria mea a fost cea mai caldă.
Gheața mării s-a topit devreme.
Iar focile erau aproape imposibil de găsit.
Așa că mama m-a dus într-un alt loc special locuri pentru a găsi mâncare.
Vârful unei insule, unde un nou tip de pradă pe care n-o mai văzusem
ne aștepta.
Morse.
Eram fascinată de aceste creaturi ciudate cu dinți ciudați.
Sau poate eram îngrozită. Nu-mi amintesc.
Dar mama m-a adus aici dintr-un motiv.
Era vremea să-mi încerc și eu norocul la vânat.
Am încercat să decid care ar fi cea mai ușoară țintă.
Am decis... niciuna dintre ele.
Mama s-a dus să cerceteze morsele adunate în partea de sus a plajei.
Adulte, toate înghesuite laolaltă.
Prea multe și prea mari pentru a le face față.
Când s-a întors la apă ca să vadă ce progrese am făcut,
aproape că îmi făcusem un plan.
Morse mame, care își țineau puii nou-născuți cu înotătoarele.
O pradă de mărime perfectă pentru noi.
Să înotăm și să-i furăm de la mamele lor în apă
nu era posibil.
Dar poate erau niște pui care se ascundeau printre adulții de pe plajă.
Erau, îngrămădiți la marginea grupului.
Mi-am ocupat poziția.
Nu părea să le pese.
Abia când a venit mama s-a creat panică
și au început să se miște către apă.
A funcționat.
Un pui lăsat în urmă de mamă panicată.
A fost cea mai bună masă pe care am avut-o de multă vreme.
Și, în sfârșit, îmi asumam un rol mai important în vânătoare.
Când iarna se instala în al treilea an, viața mea s-a schimbat pentru totdeauna.
Mama știa că e timpul ca eu să-mi croiesc propriul drum.
Mă învățase tot ce a putut.
Așa că mi-a dat drumul.
Tot ce am învățat de la ea trebuie acum să încerc pe cont propriu.
Era înfricoșător.
Lumea nu păruse niciodată atât de vastă și singuratică.
Nu știam dacă voi putea supraviețui fără ea.
Am rătăcit singură în următorii trei ani.
N-am întâlnit niciun alt urs de gheață în tot acel timp.
Nu eram complet singură, totuși.
Ea era cu mine.
Ea era o parte din fiecare experiență,
fiecare decizie,
fiecare călătorie.
O parte din ursul care devenisem.
Cunoștințele ei m-au ajutat să depășesc acele trei ierni lungi și istovitoare.
Și apoi, în acea primăvară, s-a întâmplat ceva extraordinar.
Am întâlnit un alt urs de gheață.
Experiența mea cu urșii masculi m-a făcut să fiu foarte precaută.
Dar acea veche frică a dispărut repede.
El era prietenos.
Eram de aceeași vârstă și amândoi fuseserăm pe cont propriu de multă vreme.
Ne jucam ca doi pui fără griji toată ziua.
Am fugit la locul meu preferat.
La marginea gheții, unde obișnuiam să mă joc cu fratele meu.
În acea zi, mi-am dat seama că nu toți urșii masculi erau de temut.
La fel de brusc cum a sosit, și-a continuat drumul.
Eram doar doi tineri care s-au întâlnit în mijlocul gheții nemărginite.
Mai târziu în acea primăvară, încrederea urma să-mi fie pusă greu la încercare.
Un mascul masiv, matur, de peste două ori mai mare decât mine.
Mi-a urmat mirosul
și mi-a găsit pașii pe zăpadă.
Zile întregi, mi-a urmărit îndeaproape fiecare mișcare.
Fugisem de masculi toată viața mea.
Dar ceva la el era diferit.
Am simțit o putere.
Nu-mi era teamă.
Curând am înțeles că eram curtată.
A stat alături de mine multe zile.
Până când, în cele din urmă, am simțit că e momentul potrivit.
Nu voiam necazuri de la alți urși care să se amestece,
așa că l-am condus departe de gheața mării, în munți.
A fost o călătorie lungă, obositoare
și a trebuit să facem un popas înainte de a ajunge în vârf.
Am adormit împreună.
Știam că pot avea încredere în el.
Deasupra norilor, nu departe de peștera în care m-am născut,
m-a ajutat să am singurul lucru pe care mi-l doream cu adevărat
de când m-am despărțit de familia mea.
O familie proprie.
Urma să nu-l mai văd niciodată.
Dar, în primăvara următoare, dorința mi s-a îndeplinit.
Aveam puiul meu.
Doar unul.
Dar asta o făcea cu atât mai specială.
Îmi amintea atât de mult de fratele meu!
Îngrijindu-mi puiul, privind înapoi spre copilăria mea
am simțit că am făcut un cer complet.
Și că, în ciuda tuturor greutăților, reușisem.
Mama mea reușise.
Noi, urșii de gheață, suntem mari supraviețuitori.
Ne-am adaptat mereu schimbărilor cu care ne-am confruntat.
Am făcut asta folosind cunoștințele celor de dinaintea noastră.
Unde să găsim gheață.
Cum să găsim mâncare.
Cum să ne adaptăm unui peisaj în evoluție.
Dar ating limitele a ceea ce știu despre această lume.
Aceste noi schimbări mi se par aproape insurmontabile.
Fiica mea va învăța de ce este nevoie pentru a fi un urs de gheață măreț.
Va rezista.
Dar ce fel de lume va numi ea „acasă”?
Arctica ar putea fi fără gheață până în vara anului 2040.
Acțiunile pe care le întreprindem azi pot schimba în bine viitorul urșilor polari.
Organizația Polar Bears International lucrează să protejeze
familiile urșilor polari și casa lor arctică.
Pentru a afla mai multe despre cum să faceți o diferență, vizitați
http://polarbearsinternational.org.
Subtitrarea: Iulia Rolle