Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hem.
Det är platsen där barndom och minnet lever tillsammans.
Men mitt barndomshem håller på att förändras.
Isen vi är beroende av håller på att smälta bort.
Min unge och jag är ute på okända vatten.
ISBJÖRNEN
Jag föddes i en isgrotta, högt uppe i bergen.
Men det frusna havet, havsisen, var vårt hem.
Här föds mina första minnen.
Jag leker med min bästa vän,
min tvillingbror.
Och hon var aldrig långt ifrån oss.
Vår beskyddare.
Vår mor.
Jag var starkare än min bror. Nyfiknare.
Men han var den självständiga.
Jag följde alltid i mammas fotspår.
Och det fanns en hel värld som hon ville visa oss.
Det fanns så mycket att lära.
Hon var vår enda lärare.
Jag härmade allt hon gjorde.
Jag visste inte det, men vi jagade...
efter någonting.
En lukt.
En lukt under isen.
Vad det än var, så luktade det gott.
Min bror var också redo att attackera...
Mig, vanligtvis.
Mamma fortsatte att krossa isen.
Jag ville hjälpa henne, men...
Jag var upptagen.
Plötsligt blev det uppenbart.
Vi var på säljakt.
Okej, mamma var på säljakt.
Hon var vår hjälte.
Vi skulle ha följt henne vart som helst.
Och det var allt tur.
Björnhanar strövar omkring på isen hela vintern och är väldigt hungriga.
Min bror och jag skulle bli ett lätt byte.
Så mamma ledde oss till iskanten, till det öppna havet.
Problemet var att vi inte kunde simma.
Vi hade aldrig ens varit i vatten förut.
Det var iskallt.
Och det enda torra landet i sikte var mamma.
Hon visste att vi inte skulle lära oss att simma så.
Och det fanns goda skäl att fortsätta paddla.
Äntligen en plats att vila på... trodde jag.
Men jag hade fel.
När min bror och jag inte orkade simma längre ledde hon oss iland.
Jag har aldrig varit lyckligare över att bli biten och uppryckt i nacken.
Vi var i säkerhet.
Nu kunde vi vila.
Varje vår, när solen klättrar högre på himlen,
blir dagarna längre och varmare.
Vår värld av fast is börjar brytas i bitar.
Jag lärde mig att det var naturens gång.
Men denna nya, trasiga, skiftande mark var svår att vänja sig vid.
Det var inte lätt att hänga med mamma.
Ett litet steg för henne var ett enormt hopp för oss.
Och nu skulle hon för första gången lämna min bror och mig på egen hand.
Hon hade ett nytt uppdrag.
Jag såg henne tyst försvinna och bli ett med isflaken.
Bytenas mästare.
Mamma visste av erfarenhet att enda chansen att fånga en säl
var när den var uppe på ett isflak.
Väl i vattnet, skulle den vara omöjlig att få tag i.
Vi kunde inte göra mycket.
Vi bara väntade på att hon skulle komma tillbaka.
Men hon kom inte tillbaka. Hon fortsatte jaga.
Mamma fångade många sälar den första sommaren.
Vi var välnärda och saknade ingenting.
På den tiden kändes livet på vårt frusna hem tryggt.
Idag försvinner isen som en gång var vårt hem.
Sälar behöver havsisen för att föröka sig.
Vi behöver sälar att jaga.
Vi är isbjörnar.
Hur ska vi överleva utan is?
Vår mamma höll oss varma och i säkerhet den första långa vintern.
Förutom ljusen som dansade på himlen
var det helt mörkt under halva året.
Solen verkade ha försvunnit för alltid.
Jag minns dagen då den äntligen dök upp igen.
Min bror och jag älskade solskenet.
Vi kunde gå och utforska igen.
Men mamma skulle använda all vår energi.
Hon hade en hektisk vår inplanerad för oss.
Under våren måste vi fånga nästan all vår mat för hela året...
och snabbt ska det gå.
Snart kommer det mesta av havsisen att försvinna, och med den även sälarna.
I år förväntade mamma sig mycket av oss.
Hon ville att vi verkligen skulle förstå säljakt.
Inte bara titta på mellan brottningsmatcher.
Jag lärde mig också att alltid vara på min vakt.
Hanar var ett ständigt närvarande hot.
Och den här överraskade oss totalt.
Han var hungrig, beslutsam och obarmhärtig.
Det finns inget säkert avstånd till en isbjörnhane.
Men det finns säker is.
Och mamma visste hur man hittade den.
Hon följde sprickorna som ledde till kanten av havsisen.
Den var så tunn att en stor björnhane skulle falla rakt igenom.
Och viktigast av allt, för min bror och mig,
vi kunde leka tillsammans.
På den tiden lärde varje ögonblick ute på havsisen oss något nytt.
Om olika sorters is,
olika tjocklekar,
hur man planerar den perfekta magplaskattacken.
Det var en avkopplande eftermiddag.
Plus lite extra säljaktsträning för min bror.
En snabb rullning i snön för att torka pälsen...
Sedan var vi på språng igen.
Vi blev mycket mer självsäkra den våren.
Men mamma var fortfarande vår världs centrum.
Idag finns det inte mycket tid för lek.
All vår energi går åt till att leta efter mat.
Jag vill lära min dotter var man kan hitta sälar.
Men de gamla platserna jag visades är allt svårare att hitta.
När sommaren kom, verkade isen annorlunda än året innan.
Den kändes varmare och smälte tidigare.
Men isbrytningen gjorde så att det fanns nya byten.
Och de var inte sälarna vi hade lärt känna.
Vitvalar.
Jag hade aldrig sett en vitval förut.
Men det hade mamma.
Och hon var fast besluten att skaffa en till middagen.
Att fånga byten i vatten är otroligt svårt.
Men hon var ihärdig. Vi behövde äta.
Till slut simmade en rakt mot henne.
Den kom undan.
Men hon lärde oss att varje chans till mat var värd att ta.
På sommarhalvåret går solen aldrig ner.
Det oändliga dagsljuset ger en hel våg av nytt liv.
Alla vill vara med sin familj i den varma sommarsolen.
Trots allt nytt liv är sommaren alltid en svår tid för oss.
Man måste ta alla tillfällen.
Knubbsälarna var så frestande.
Men mamma hade inga isflak som hjälpte henne i jakten.
Hon fick improvisera.
Jag studerade hennes noga medan hon förföljde dem tyst.
Men när hon upptäcktes
blev det en tävling som vi aldrig skulle vinna.
De simmade i ringar runt oss.
Men mamma lyckades på något sätt alltid trolla fram lite mat från ingenstans.
Tång till middag.
Vi hatade tång till middag.
Särskilt min bror.
Han skulle hellre vara utan middag än att äta tång.
När sommaren varade länge, blev maten ännu mer knapp.
Den fanns där, men var ofta svåråtkomlig.
Fåglar kom till klipporna varje sommar för att få sina ungar.
De fick häcka varhelst de kunde, för att skydda sig från från rovdjur.
Varje kvadratcentimeter var dyrbar.
Vi isbjörnar kan klättra uppför nästan vad som helst för mat,
och mamma var redo att visa oss hur.
Men det var inte bara vi som var hungriga.
Ännu en björnhane hade hunnit före.
Klättringen var tillräckligt farlig.
Mamma tänkte inte försöka med han där uppe.
Klipporna smulades sönder under hans tassar.
Att försöka fånga ett byte som flyger från en farlig klippvägg är inget alternativ.
Han fick nöja sig med ägg eller ungar.
Långt nedanför lyckades min bror skaffa oss en mycket bättre måltid.
Det var vår lilla seger.
Sommaren var ofta så här.
Isbjörnar som tvingas till ytterligheter av hunger.
Allt för en liten munsbit.
Sommaren bjöd bara på smulor.
De som riskerade var de som åt.
Landet kunde ge mat, men inte för oss. Inte den här gången.
Idag blir somrarna längre och längre.
Det jag lärde mig om att hitta småsmulor i svåra tider har hållit oss vid liv.
Men en ung isbjörn måste göra mer än att bara överleva.
Den behöver växa.
På hösten vårt andra år
gjorde vi en otrolig upptäckt.
En död val spolades upp på stranden.
Den skulle kunna hålla oss mätta under en lång tid.
Men jag insåg snabbt att det inte skulle bli en enkel måltid.
Det var svårt att ta sig igenom den tjocka huden.
Därunder fanns så mycket rikt späck. Jag kände doften.
Men kruxet var att komma dit.
Precis när vi gjorde framsteg, kom en hane.
Han kom för att förstöra vår tur igen.
Det var bäst att hålla avstånd.
Han skulle åtminstone vara mer intresserad av valen än av oss.
Jag var så avundsjuk
när jag såg honom ta sig in igenom huden med sina kraftigare käkar.
Mamma ansåg att tillfället var för viktigt för att överges.
Den som väntar på något gott...
Under dagarna som följde kom fler björnar,
lockade av doften av den läckra festen.
Mamma lät mig inte komma i närheten förrän de andra var mätta.
Det tog inte lång tid för alla käkar att slita igenom huden
och njuta av de saftiga läckerheterna.
Jag ville så gärna vara med.
När de hade ätit sig mätta
tvättade de av sig efter måltiden med ett skönt dopp.
Jag hade aldrig sett så många isbjörnar tillsammans på ett ställe.
I det ögonblicket, med så mycket mat till hands, fanns det ingen konkurrens.
Så de frossade helt enkelt i varandras sällskap.
Till slut, när även den största av dem var proppmätt,
var det min tur.
Mycket godare än tång.
Efter allt vi hade gått igenom,
all hunger och alla svårigheter,
minns jag fortfarande när vi tre bara lekte.
Det var den bästa dagen i mitt liv.
Vår andra vinter var mycket värre än vår första.
Stormarnas kraft...
var något helt nytt.
När våren kom var vi bara två.
Vintern hade tagit min bror.
Därefter var det bara mamma och jag.
Eld och is har alltid varit fiender. Men nu håller elden på att vinna.
Till och med marken börjar smälta under våra tassar.
De gamla vägarna genom vårt hem blir oframkomliga.
Det är inte sommaren som jag minns den.
Det här är en annan årstid.
Jag minns att min barndoms tredje sommar var den varmaste.
Havsisen smälte bort tidigt.
Och sälar var nästan omöjliga att hitta.
Så mamma ledde mig till en annan av sina specialplatser för att hitta mat.
På udden av en ö samlades en ny typ av byte jag aldrig hade sett,
och de väntade på oss.
Valrossar.
Jag var fascinerad av dessa underliga varelser med konstiga tänder.
Eller också var jag rädd. Jag minns inte.
Men mamma hade tagit mig dit av en anledning.
Det var dags för mig att prova på att jaga.
Jag försökte bestämma mig för vilken som skulle vara det lättaste bytet.
Jag bestämde mig för... ingen av dem.
Mamma gick upp för att undersöka valrossarna på stranden.
Vuxna, tätt packade tillsammans.
För många och för stora att ge sig på.
När hon kom tillbaka till vattnet för att se hur det gick för mig
hade jag nästan utarbetat en plan.
Valrossmammor som höll sina nyfödda ungar med simfötterna.
Rätt storlek på bytet för oss.
Att bara simma fram och stjäla dem från deras mammor i vattnet
var helt omöjligt.
Men det kunde finnas några ungar som gömde sig bland de vuxna på stranden.
De låg instoppade längs med utkanten av hjorden.
Jag intog position.
De verkade inte bry sig.
Det var inte förrän mamma kom och skapade panik
som de började fly mot vattnet.
Det fungerade.
En unge, kvarlämnad av en panikslagen mamma.
Det var den bästa måltiden vi hade ätit på evigheter.
Och jag fick äntligen en större roll i jakten.
När vintern satte igång det tredje året förändrades mitt liv för alltid.
Mamma visste att det var dags för mig att gå min egen väg.
Hon hade lärt mig allt hon kunde.
Så hon lät mig gå.
Allt som jag hade lärt mig av henne skulle jag nu få försöka på egen hand.
Det var skrämmande.
Världen hade aldrig verkat så stor och enslig.
Jag visste inte om jag kunde överleva utan henne.
Jag vandrade ensam under de kommande tre åren.
Jag stötte inte på någon annan isbjörn på hela den tiden.
Men jag var inte helt ensam.
Hon var med mig.
Hon var en del av varje upplevelse,
varje beslut,
varje resa.
En del av björnen som jag hade blivit.
Hennes kunskap fick mig att överleva dessa tre långa, hemska vintrar.
Och så den våren hände något fantastiskt.
Jag mötte en annan isbjörn.
Min erfarenhet av björnhanar hade gjort mig väldigt försiktig.
Men den gamla rädslan försvann snabbt.
Han var vänlig.
Vi var i samma ålder och hade båda varit ensamma så länge.
Vi lekte bara tillsammans som bekymmerslösa ungar hela dagen.
Vi sprang till min favoritplats.
Iskanten, där jag brukade leka med min bror.
Den dagen insåg jag att alla björnhanar inte var farliga.
Lika plötsligt som han hade kommit, var han borta igen.
Vi var bara två unga björnar som träffades en dag mitt på den gränslösa isen.
Senare samma vår sattes mitt nyvunna självförtroende på prov.
En rejäl, fullvuxen hane, mer än dubbelt så stor som jag.
Han följde min doft...
och mina fotspår i snön.
I flera dagar skuggade han alla mina rörelser.
Jag hade sprungit ifrån björnhanar hela mitt liv.
Men något med detta var annorlunda.
Jag kände en styrka.
Jag var inte rädd.
Jag förstod snart att jag blev uppvaktad.
Han stannade vid min sida i flera dagar.
Tills jag slutligen kände att tiden var inne.
Jag ville inte ha några problem från störande isbjörnar,
så jag ledde honom långt bort från havsisen, upp i bergen.
Det var en lång, tröttsam vandring,
och vi var tvungna att stanna för att vila innan vi nådde toppen.
Vi somnade tillsammans.
Jag visste att jag kunde lita på honom.
Ovanför molnen, inte långt ifrån grottan där jag föddes,
skulle han hjälpa mig att ge mig det enda jag verkligen önskade
sedan jag skiljdes från min familj.
En egen familj.
Jag såg honom aldrig igen.
Men nästa vår gick min önskan i uppfyllelse.
Jag fick en egen unge.
Bara en.
Men desto mer speciell.
Hon påminde mig så mycket om min bror.
När jag diade min egen unge och såg tillbaka på min uppväxt
kände jag att jag gått en full cirkel.
Och att jag trots alla utmaningar hade lyckats.
Min mamma hade lyckats.
Vi isbjörnar är fantastiska överlevare.
Vi har alltid bemästrat de förändringar vi har mött.
Vi har lyckats genom att bära med oss kunskapen från dem som har gått före oss.
Var man hittar is.
Hur man hittar mat.
Hur man anpassar sig till ett föränderligt landskap.
Men nu är jag nära gränsen för vad jag vet om den här världen.
De nya förändringarna förefaller mig nästan oöverstigliga.
Min dotter kommer att lära sig vad som krävs för att bli en stor isbjörn.
Hon kommer att hålla ut.
Men vilken typ av värld ska hon kalla hem?
Arktis kan vara isfritt sommaren 2040
De åtgärder vi vidtar idag kan positivt förändra framtiden för isbjörnar
Polar Bears International arbetar för att skydda
isbjörnsfamiljer och deras arktiska hem
För att lära dig mer och ta reda på hur du kan göra skillnad, besök
http://polarbearsinternational.org
Översättning: Lena Marie Larsson