Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Revoluce přijde zdola, z kořenů, z bláta.
Jednička je láska, dvojka peníze. Bláznivý život, Capão.
Jsem bojovník víry.
Jednička je láska, dvojka peníze. Bláznivý život, Capão.
Jsem bojovník víry.
Je-li zločin nemoc, znám infekci.
Ale přesto nechci ničit cizí plány.
Takže jednička je láska, dvojka peníze.
Trojka je Afrika a čtyřka jsou bratři.
Jsme ve válce a nebojíme se prohrát.
Říkej si, co chceš, jediný soudce je Bůh.
Toč to, natoč ty policejní auta.
Všichni jsme sledovali koncert Dr. Dreho.
Ti chlapi nakráčeli na pódium skrz obrazovku,
jako obraz, co je…
Trojrozměrný.
Trojrozměrný obraz! Z vesmíru.
Je to futuristický.
Dívali jsme se a inspirovali se.
„Páni, o to jde.
Budeme rapovat, protože rap jede!“
A pak jsme se probrali.
Podívej.
To je naše pódium.
Pro vás a pro ty, co se nestali žrádlem pro žraloky.
Pro ty, kdo přišli z druhý strany kontinentu,
kdo utrpěli tím transatlantickým přesunem.
Pro ty přirozeně silný.
Tohle je pro vás.
- Dělají Racionais sociální práci? - Tady.
To je naše sociální práce.
Hudba, která mění postoje lidí, nutí je přemýšlet.
Raz, dva, tři čtyři!
KRVEPROLITÍ V CAPÃO
Nejkrvavější týden všech dob.
DOKUMENT NETFLIX
Zastavte rasismus! Hned!
Když k němu policisté přišli, nežádali o vysvětlení.
Prostě ho zastřelili ze samopalů.
Ve vedlejší místnosti byl ve spánku zavražděn
23letý Wanderley,
který je podle tvrzení paní Ivandy dělník.
Vrátil jsem se silnější.
São Paulo, Brazílie.
Tohle jsou Racionais MC's!
Capão Redondo, São Paulo, Brazílie.
V 70. letech byla Jižní strana stále prakticky venkov.
Spousty koní, dobytka,
prašné cesty, ploty, fotbalová hřiště, děti pouštěly draky, víte?
Snažil jsem se jen přežít.
Nikam jsem nešel.
Takový, jaký jsem byl tehdy, bych nic nedokázal.
Úplně prázdná hlava. Prázdná.
Připravený stát se zlodějem.
Chodil jsem do školy pro bílé,
takže si ze mě utahovali kvůli vlasům, rtům.
Dokonce měli rasistické říkanky.
Když přišli ke mně, reagoval jsem zle. Byl jsem divoký, pral jsem se.
Moje srdce Barabáše by za to, že moc milovalo,
bylo souzeno v nepřítomnosti, to je zákon.
Kdyby věděli, co vím já, tak by nemilovali, ha!
Nahrávat muziku, stát se zpěvákem,
to bylo nedosažitelné jako Saturn nebo Jupiter.
Věděl jsem, že mě lidi nakonec uslyší.
To jsem věděl.
Bylo to romantičtější a naivnější:
„Chci, aby mě černoši slyšeli.
Potřebuju, aby mě slyšeli.
Musím se jim dostat do srdce.“ Víte?
Žil jsem ve válečné zóně.
Žil jsem v nejnebezpečnější oblasti Jižní strany.
Naše ulice končila v lese.
Každý den tam byla nová mrtvola.
Ale bylo tam fotbalové hřiště.
Mrtvoly nám začaly připadat jako běžná věc.
Někoho oběsili, někoho zastřelili,
jejich těla tam byla celé dny.
Taková byla osmdesátá léta.
Je náročné přimět lidi, aby si uvědomili,
co se opravdu děje.
Moje a Brownova matka byly kamarádky,
obě vyznávaly náboženství kandomble.
Stala se z nás rodina,
i když nejsme příbuzní, máme pouto už od dětství.
Od té doby jsme spolu.
Matně si pamatuju, že v 70. letech
jsme žili na dvoře rodiny Santa Rita.
Protože to byl dvůr vyznavačů kandomble,
rodina poskytovala útočiště lidem.
Když skončily nedělní obřady, všude zavládla samba.
Neděle byla ve znamení samby a společného vaření.
Takže jsem vyrůstal obklopený hudbou.
V 80. letech bylo na Severní straně mnoho čtvrtí plných násilí.
Ale ty byly dál od nás.
My jsme bydleli v Mazzei,
kde bylo násilí taky, ale ne v takové míře.
Tehdy se večírky většinou pořádaly doma.
Patřilo to k té kultuře, víte?
Vždycky se dalo jít někam na párty.
Existuje tu pocit bratrství,
který trvá už 400, 500 let.
Žili jsme spolu v minulých životech.
Moje rodina vždy ráda slavila, a my jsme velká rodina.
Bydlel jsem ve čtvrti Vila Mazzei a když mi bylo 14, začal jsem chodit ven.
Utvářelo mě to. Dodnes si to nesu v sobě.
Tak jsem se seznamoval s hudbou,
s ulicemi, světem, životem.
V Mazzei jsem taky poznal KL Jaye.
Bylo tam srocení lidí a uprostřed tančil KL Jay.
Měl vlasy jako Ray Parker, jako Michael Jackson.
Už tehdy byl legenda.
Spojil nás breakdance, uzavřeli jsme pakt.
Další dvojka ze São Paula zkusila štěstí.
Prorazila tmou, přes vlhký noční vzduch.
Přinesli jsme lék, který v sobě nese jed.
Vidím to v očích lidí, když odcházejí z koncertu.
Naším posláním je lidi potěšit, zvednout jim náladu.
Je to síla, je to poslání.
Musíme naplnit své poslání.
Prostřednictvím hudby.
Rap nám šel.
Pamatuješ video u toho bělocha?
Edi Rock a já jsme ze Severní strany. Brown a Blue z Jižní.
To je skvělý zvuk.
Jak jste jezdili do centra? Autobusem?
- Tehdy nebylo metro. - Autobusem na Praça da Bandeira.
Bus, metro, bus.
Autobusem na Praça da Bandeira, pak metrem na Santanu…
My odtud.
Capão.
Nastoupili jsme do autobusu a jeli do centra hodinu a půl.
Byla to skutečná cesta, skoro duchovní.
Opustili jste místo plné chudoby a přijeli tam, kde všechno svítilo.
Jet do centra, když jsme nic neměli,
když jsme v autobuse měli hlad, jako bychom se sytili těmi světly.
A výklady obchodů.
Výlohy plné oblečení.
Chodili jsme do obchodů s deskami a prohlíželi si plakáty, obaly desek.
Nebo boty, které byly v módě.
V Galerii jsme si připadali jako v Harlemu.
Písničky, holičství,
obchody s deskami…
Všechna ta gesta a rituály černošské mládeže.
S tím jsme se ztotožňovali. Bylo to krásné na pohled.
Jet do centra bylo jako výlet do New Yorku.
Potkat se s černochy ze Severní, Západní i Jižní strany.
Začali jsme chodit na taneční zábavy.
Vyjeli jsme si z Jižní strany zatancovat.
Líbilo se mi tam.
Hráli dobrou hudbu, všude byli černoši, miloval jsem to.
Založili jsme vlastní tým.
KL Jay a já.
Tu hudbu jsme pak hráli v naší čtvrti.
Přinášeli jsme centrum na předměstí.
Mezi týmy byla tradice zvát mezinárodní skupiny.
Když jsem viděl ta esa, jako byl třeba Kool Moe Dee,
pomyslel jsem si: „To dokážeme taky.“
Zpíval jsi text a DJ do toho pouštěl zvuk.
Rapová hudba, moje rapová hudba, ke mně přišla v roce 1987, 1988.
Bylo mi 17.
Pracoval jsem ve skladu na třídě Brigadeiro Luís Antônio.
Vykládali jsme kamiony.
Když se kamion opozdil, krátil jsem si čas psaním.
Pracoval jsem v kanceláři
a vystupoval jsem na São Bento.
Odtud pochází spousta jmen.
Thaíde, DJ Hum, MC Jack, Backspin, Os Gêmeos…
São Bento bylo místo, kde se setkával brazilský hip hop.
Podívejte se, jak silné to místo bylo.
Teď začínají
dvě hodiny nejlepší muziky v São Paulu s týmem Zimbabwe.
Zvuk lidu.
Jednou jsme byli v São Bento. Objevil se tam chlap a ptal se:
„Kdo jsou ti kluci z Capão, co prý umí zpívat?“
Povídám: „Já!“
Ptal se, já netvrdil, že jsem skvělý.
„Je tu nějaká soutěž v rapu. Pojďme se přihlásit.“
„Tak se přihlásíme.“
„Jaké si dáme jméno?“ „Vymyslíme jen jedno.“
Vymysleli jsme B. B Boys a přihlásili se.
Rapovali jsme dvakrát a vyhráli soutěž.
Vážně, prostě jsme se přihlásili a vyhráli!
„B“ tečka „B“ Boys, víte? B. B Boys.
Bad Black Boys. Co jste čekali?
Bylo nám 17.
B. B Boys je naše jméno, my jsme B. B Boys.
Hip hop je náš tanec, rap náš hlas.
Přišli jsme z podzemí, kdo to čekal?
Žádný americký ghetto, brazilská favela. Může se stát cokoli, neunikneš.
Zabíjíme a umíráme bez důvodu.
Skončili jsme v Edifício Copan.
Zrovna tam nahrávala nějaká skupina, byli tam Edi Rock a KL Jay.
„Čau, DJ!“ Přesně si to pamatuju.
Takhle sebou trhnul. Byli jsme gauneři z Jižní strany.
Kleber byl zdrženlivý.
„Jmenuju se Edi…“ A pokračoval: „Rock!“
„Jmenuju se Edi“ a Kleber přidal scratch „rock“.
„To je super! Šílený. Takový styl mají v New Yorku.“
Stali se z nás jejich fanoušci.
Jmenuju se Edi Rock a teď vám ukážu,
že rap je umění, proto budu zpívat.
Tak zesil rádio a poslouchej,
co říkám, určitě se ti to bude líbit.
Rozhodli jsme se sloučit,
B. B Boys, Brown a Blue a Edi Night a KL Night,
Edi Rock a KL Jay.
Dali jsme se dohromady.
Poznal jsem Miltona Salese, který nedílně patří k naší historii.
Milton byl součástí
naší prehistorie.
Než jsme byli Racionais.
Díky Miltonovi se sešli
KL Jay, Edi Rock, Brown a Blue.
Poprvé jsem slyšel svůj nahraný hlas.
Milton byl velký fanoušek Boba Marleyho a vedl reggae kapelu.
Byl přesvědčený, že budeme brazilská verze Boba Marleyho,
že budeme vyprávět, jak žije náš lid.
Když někde nesouhlasil s naším politickým postojem, zpochybnil ho.
Navedl nás správným směrem.
„Mluvte o tomhle, protože je to nutné a nikdo o tom nemluví.“
„Máte rytmus, umíte zpívat. Využijte svou hudbu k obraně lidí.“
Neměl jsem doma ani teplou vodu. Jak jsem měl bránit lidi?
Hloupí rasisti, nechte nás být.
Protože chudé rodiny už to nesnesou.
Všichni to víme a oni se toho bojí.
Vaše lhostejnost vůči potřebným.
Přicházejí
s autoritou svých věčných předsudků.
A z našeho prostoru se najednou stane
živoucí peklo. Jak si máme prosadit svá práva,
když jsme jen občané, a oni jsou systém?
Náš hlavní problém jsou dezinformace.
Ale i tak chceme být rovnoprávní.
Pitomí rasisti, nechte nás být.
Rap mě svým způsobem vyvedl z Capão.
Dostal jsem práci daleko odtud.
KL Jay žil na Severní straně, tak jsme u něj přespávali.
Možná díky tomu jsme tam neumřeli.
Víte?
Capão tehdy nemělo co nabídnout.
Nic než bláto a riziko, že vás zastřelí.
HŘBITOV S. LUÍS
S Braunem jsme pracovali spolu.
On byl nezaměstnaný.
Já jsem dělal ve firmě v centru, tak jsem mu tam našel místo.
Začali jsme se vídat každý den.
Dostali jsme pozvání od Zimbabwe.
Pozvali Ediho Rocka a já jsem šel s ním.
Nahrávací společnost Zimbabwe měla na předměstí síť tančíren.
Tehdy se jim říkalo Bailes Black,
protože 90 % návštěvníků byli černoši.
Možná to bylo i 99 % černochů.
Po chvíli jsme začali růst a rozšiřovat se,
až jsme potřebovali živé performery, protože jsme žádné neměli.
Přidali se k nám Carlos Zafé, ten byl z Ria,
Banda Black Rio, taky z Ria,
Tim Maia, taky z Ria…
Kdybychom měli nahrávací label, možná jsme mohli udělat něco vlastního.
Chtěli jsme být brazilský Motown.
Jen černá muzika, samí černoši.
Vydali jsme album Consciência Black.
Hrálo tam několik MCs,
a kdo vynikal, dostal vlastní elpíčko.
KL Jay přijel s deskou Jamese Browna.
Samploval neuvěřitelnou píseň Jamese Browna
a já na ni rapoval.
Můj rap všechny ohromil. „Paráda, to je pravý ghetto!“
Nahrávka se dostala k lidem v Zimbabwe,
ani nevěděli, kdo zpívá.
„Kdo to zpívá?“
- „Ti kluci z…“ - „Kdo?“
Jsme Racionais MC's. Ice Blue, Mano Brown, KL Jay a já, Edi Rock.
V pohodě, Mano Browne?
Ani ne, brácho. Kdo nám vrátí nevinný oběti?
Ale život jde dál. Tak co? Koho to trápí?
Společnost stejně zabouchne dveře.
Jak je, Ice Blue? Panika!
NÁSILÍ NA JIŽNÍ STRANĚ
Takže když se setmí,
jen ti, kdo tam jsou, ví, co se děje.
Zdá se mi, že nevědomost vždy vyhrává.
Jsme úplně sami, nikdo nechce slyšet náš hlas.
Je plný důvodů měřených pěstmi.
Ale nikdo svědčit nebude.
A věř mi, že na pravdu se nikdo neptá.
Protože kdo mi zaručí budoucnost?
„Pânico na Zona Sul“ byla o zabijácích grázlů.
Věděli jsme to, ale nikdo to neřekl nahlas.
Ale „Pânico na Zona Sul“ je odhalila.
To chtělo odvahu, víte?
A mluvit přímo.
Říkají si mstitelé.
Zabíjejí a ponižují a střílejí nazdařbůh.
A policie neukazuje žádnou vůli
vyšetřovat pravdu.
Protože je to nevýhodný.
Proč pomáhat těm, které mají za delikventy?
A tak to jde pořád dál a dál.
Panika na Jižní straně přetrvává.
Panika na Jižní straně.
Byl to rozhodující moment.
Jako Atomový mravenec.
Byl malý a neznámý, ale silný.
Hodně lidí
si nás začalo všímat.
Tak jsme se přirozeně dali dohromady.
Měli jsme stejnou touhu
dělat silnou muziku, kterou budou lidi poslouchat.
Tehdy. Aby ji slyšeli lidi ve favelách, černoši,
ti pronásledovaní, utlačovaní.
Často jsem se cítil provinile, že nejsem z favely.
Pak jsem zjistil, že ani Jorge Ben není, tak jsem se uklidnil.
Tohle je naše věc!
Jih je náš!
Chodili jsme k paní Marie,
kde bydlel Kleber, zkoušeli jsme tam.
Paní Maria to s námi musela vydržet.
Celý den jsme dělali rámus.
Zimbabwe nám nabídli, abychom u nich nahráli LP desku.
Trvalo dlouho, než album vyšlo.
Když bylo konečně venku, skupina byla oslabená.
Koncertovali jsme, ale to mi nestačilo,
protože jsem měl dítě,
měl jsem dva bratry, platil jsem nájem.
Odešel jsem z práce, ale deska ještě nebyla vydaná.
Zatraceně.
Pořád se nedařilo ji vydat, prostě to nešlo.
Nic se nedělo. Neměl jsem práci, neměl jsem nic.
Jednou přišel Serafim a v ruce držel desku Holocausto Urbano.
Povídá: „Tady je.“
Páni! Objímali jsme se a volali: „Do prdele, konečně to vyšlo!“
Holocausto Urbano je konečně venku!
Písničky byly ještě agresivnější.
Nebyl to náš záměr, ale doba si to vyžádala, víte?
Byl to křik, který nám vázl v hrdle.
Řeknu ti, proč je svět takový.
Mohl by být lepší, ale je moc zlý.
Těžká doba, žít je těžký.
Hledáme pravý důvod,
ale nikdo ho nezná. Těžký.
Těžký jsou časy.
KL Jay!
Těžký časy…
Začaly se dít věci,
třeba Brown se oženil s mou sestřenicí Eliane.
Byla oslava k vydání desky a my jsme pak jeli autobusem domů.
Jeli jsme přes Largo 13 de Maio
a všichni byli šťastní. Hrozně šťastní.
Vystoupili jsme bez placení. A prostě jsme šli.
Řidič na nás volal.
My jsme mlčky odcházeli.
Když jsme byli dál, zastavila nás policie.
Řidič je na nás zavolal.
Postavili nás ke zdi.
Zmlátili nás.
Tvrdě nás zbili.
Hlavně Blue a Brown dostali.
Policajt postavil Browna čelem ke zdi, přikrčil se,
pak ho praštil mezi nohy, pěstí zespoda.
Ruce jsem měl spoutané za zády. Policajt mě bil do tváře.
Měl jsem pouta.
Pak policajt řekl:
„Půjdete do vazby. Ženské můžou jít domů.“
Řekla jsem: „Nikam nejdu.“
Jsem si jistá, že kdybych odešla, tak by je zavraždili.
Bylo to příšerné. Všichni byli vytočení.
Vydáte desku, a cestou domů vás zmlátí.
Naše texty už mluvily o protestech a problémech ve městě.
Byl to odpor, vzdor a konfrontace
tváří v tvář útlaku a represím, kterými jsme všichni trpěli
i po pádu diktatury.
Osmdesátá léta byla pro brazilské černochy tvrdá doba.
V OBDOBÍ 1970–1980 POČET BÍLÝCH OBYVATEL KLESL Z 61 % NA 55 %
ZA DESET LET PODÍL ČERNOŠSKÝCH OBYVATEL STOUPL Z 28 % NA 38 %
PODLE TOHOTO TRENDU BY V ROCE 2000 MOHLI ČERNOŠI TVOŘIT 60 % OBYVATEL
A MOHLI BY OVLÁDNOUT BRAZILSKOU POLITIKU A ZAUJMOUT VŠECHNY KLÍČOVÉ POZICE.
To je šílené, ne?
Ten člověk vydá prohlášení,
že černošky nemohou mít děti, protože se nesmíme stát majoritou.
A nesmíme převzít moc.
KONTROLA PORODNOSTI ČERNÉ RASY
Byla to snaha o vyhlazení.
Zrodila se nová demokracie, ačkoliv ve skutečnosti neexistovala.
Zrodila se v přechodu mezi tvrdou rukou armády
v tandemu s ekonomickou krizí.
Rasismus, jaký zažíváme v Brazílii, černochy vyprázdnil.
Nezbyla ani nenávist.
Nenávist může být ve válce užitečná emoce, víte?
Jedna věc je cítit nenávist, ale necítit nic je horší.
Jakmile jsme začali mít v rapu ambice,
byli jsme zajedno s Public Enemy,
i když oni ani nevěděli, že existujeme.
Chápete?
Kde jsou oni, tam chci být taky,
i kdyby jen zdálky, v myšlenkách.
Začala se objevovat nová jména, Malcolm X a další.
Chtěli jsme o tom vědět víc. Tak jsem šel na setkání hnutí Black Power.
Od té doby tam chodili i ostatní rapeři.
Museli jsme svést dohromady dvě věci,
které spolu souvisely, ale byly oddělené.
Organizované hnutí černochů
s lidmi, kteří studovali a měli o věcech přehled,
ale neměli přístup k černošské mládeži, která o nich nevěděla.
Racionais měli přístup k těmto mladým lidem.
Tehdy se začaly dít věci.
Organizoval se pochod, kde se měli sejít černoši,
a táhly zvěsti, že se tam chystají skinheadi
a chtějí všechny zbít.
Byli jsme v Geledésu, všichni byli vystrašení.
„Ne, to je zlé, zrušme to…“
„Cože?“
„Počkejte. Zajdeme do favely a hned se vrátíme.“
Vrátili jsme se ozbrojení a řekli: „Pochod se koná, jdeme s vámi.
Uvidíme, jestli se ti plešouni odváží ukázat. Nandáme jim to.“
Sešly se dvě rodiny, politické černošské hnutí
a ty nové děti, které zpívaly.
Zabedněnci.
Neposloucháte mě, nebo nechápete, co říkám,
snažím se vás varovat, říkáte, že jsem hlupák,
naštvanej primitiv, vy to víte.
Hrajeme s předem rozdanými kartami.
Máš dvě cesty ven. Být bdělý, nebo se utopit ve vlastní apatii.
Vyber si svou cestu.
Buď poctivý, čistý černoch, který ví, jak se věci mají.
Nebo buď jen další zabedněný bratr.
VYBER SI CESTU
Zabedněný bratr.
Vyber si svou cestu.
Nevěděli jsme, jestli z Racionais něco bude,
kudy se boj bude ubírat a kdo je náš protivník.
Byl to každý.
I naše nevědomost byla náš protivník.
Neznalost naší věci, nezkušenost. Všechno nám stálo v cestě.
Když to všechno zvážím,
je fenomenální, co všechno se nám povedlo.
Orišové museli zasáhnout.
My jsme na to nebyli dost chytří.
Opravdu.
Tyhle fotky.
Tam. To je ta samá funková písnička…
Tohle bylo v Zimbabwe.
Je to v Zimbabwe?
- Jo? - Jo.
Tehdy jsme si rádi dali jointa v autě a poslouchali přitom Jorgeho Bena.
Chtěl jsem být jako on, zpívat jako on, víte?
Při poslechu jeho hudby jsem v duchu viděl svou čtvrť.
Není snadné spojit politickou myšlenku
s taneční hudbou.
To jsme ještě neuměli.
Měl úžasný slovník.
Byl nabitý rytmem.
Všiml jsem si stopy na pozadí, mezi harmoniemi, zněla:
„Carol, Carolina.“
Řekl jsem: „To je bomba! Ten vokál je arabsky. Byla to Afrika!“
Takové písničky se mi líbily,
když jsme dělali Raio X do Brasil.
1993. Jsme zpátky.
Racionais.
Používáme a zneužíváme svobodu slova,
jedno z mála práv,
které mladí černoši v téhle zemi ještě mají.
Vstupuješ do světa informací,
sebepoznání, odsuzování a zábavy.
Tohle je rentgen Brazílie.
Vítej.
KL Jayi!
Předveď se!
KL Jay, vzteklý pes ze Severní strany.
Jo!
Chcete něco vidět?
Jak se máš, Jižní strano?
V pohodě?
Já fandím Severní straně.
Já fandím Východní straně.
Já fandím Západní straně.
Já fandím míru
pro všechny chudé komunity na Jižní straně!
Víkend v parku.
Víkend je tady a všichni se chceme jen pobavit.
Je léto, všechno je radost. Leden v São Paulu, na Jižní straně.
Každý si užívá pohodu pod modrým nebem.
Chci se vyhřívat na slunci,
sejít se s kámoši a plácnout si volejbal.
Pohodička.
Jsem hodinu od svý čtvrti.
Chci vidět, jak jsou všichni v klidu.
Jedno, dvě, tři auta na chodníku.
A bohatí kluci jsou veselí a baví se.
V otevřených garážích myjou svoje káry.
Plýtvají vodou a mají z toho párty.
Koukni na ty lidi.
Stánky se zmrzlinou, kina a vyhřívaný bazény.
Koukni na ty bohatý kluky a holky.
Utop tu mrchu v bazénu.
Jsou tam motokáry, vidím je.
Takový jsem viděl včera v telce.
Mrkej na ten super klub.
Vidíš černýho kluka, jak nakukuje dovnitř?
Ani si nevzpomene, že má přinést prachy
ožralýmu tátovi, co křičí u baru.
Nepamatuje si včerejšek, dnešek, budoucnost.
Jenom spřádá velký sny.
Ve čtvrti radost zůstává stejná.
Je skoro poledne, všichni se radují.
Tady žijí moji bratři a kámoši.
A většina lidí kolem vypadá jako já.
Tady jsem někdo, ovládám davy.
Lidi už od rána tančí sambu.
Pohlídej si beat a dávej pozor na akord.
Co říkáš, Mano Browne?
Hlásej řád,
přeborníka nízkých příjmů.
Komunita Jižní strany má svou důstojnost.
Na schodech leží tělo, stařenka přichází.
Policie! Smrt! Policie! Pomoc!
Chudí černoši se v té písni tehdy našli.
To byla ta velká revoluce, když jsme se proslavili.
Naše první překážka byla oslovit periférii.
Do té doby to nešlo.
Koho zajímaly ty myšlenky? „Voz Ativa,“ „Negro Limitado“?
Pár studentů, pár učitelů.
Pár odborníků. Pár, vždycky jenom „pár“.
Když vyšla „Homem na Estrada“, prorazili jsme.
Kdo všemu vládne?
Boháči.
Kdo odsuzuje? Boháči.
Kdo dělá zákony?
Boháči.
Nikdy jsem neviděl umřít bohatýho zloděje.
Hodně mých kámošů to nedotáhlo do 23 let.
Buď jsou v base, nebo mrtví.
Každý může žít v míru a mít všechno, na co má nárok.
Ale někteří lidi si myslí, že mají právo vám to odpírat,
protože vás považují za méněcenné.
Každý tady může být, kým chce.
Radní, poslanci, učitelé, právníci,
fotbalisti, hráči samby nebo rapeři.
Muž na cestě začíná znovu svůj život.
Jeho smysl, jeho svoboda
se ztratily, byly odneseny.
Chce si dokázat, že se opravdu změnil.
Že se uzdravil a chce žít v míru.
Už se neohlížet zpátky,
říct zločinu jasné „nikdy víc“.
Protože v dětství neměl na růžích ustláno.
Z pasťáku si odnesl jen bolestivý vzpomínky.
Jo, vydělávat prachy, zbohatnout, konečně.
Mnozí z těch, co takhle snili, už jsou mrtví.
Ale pověz mi, kdo může být šťastný a nezoufat si,
když vidí, do jaké chudoby se jeho děti rodí.
Na místě, kde pro zábavu byl jen bar
a kandomble pro požehnání.
Tak vypadá scéna příběhu, který chci vyprávět.
Muž na cestě.
Tehdy jsem pronikl do srdce Brazilců.
Do jejich duše.
Jak mluvit k Brazilcům o černých a bílých, chudých a bohatých?
Nejsou z Bronxu.
Nežijí v zemi, kde jsou záchody jen pro bílé nebo jen pro černé.
Je to jiná perspektiva, jiná citlivost, víte?
Ta písnička přes noc explodovala.
Z každých deseti aut, co jela kolem, osm hrálo „Homem na Estrada“. Bože…
Tu písničku začala hrát rádia, která nehrála jen černošskou hudbu
nebo hudbu taneční.
Začala se hrát po celé Brazílii.
Všichni měli radost, že se ta píseň hraje.
Prodávaly se desky.
„Musím s tebou mluvit,“ řekl Brown.
„Serafo, jde o to, že mám velký vztek.
Je to blbost, Serafo. Co to má být?
Moji písničku hrajou všude.
Hrajou ji rádia boháčů, dokonce i náboženské stanice.
Nenapsal jsem ji proto, aby se hrála všude.
Proč ji hrajou?
Zavolej jim, ať ji stáhnou z éteru.“
„Neměl jsem moc ji tam protlačit. Jak ji mám nechat stáhnout?“
Seberou ti svobodu, rodinu, morálku,
i když vyjdeš z vězení.
Vždycky budeš známý jako bývalý trestanec.
Nevěřím policii…
Těm hajzlům!
Když se Racionais proslavili písní „Homem na Estrada“,
věta „Nevěřím policii, těm hajzlům“
se lidem vryla do paměti.
Policajti si říkali: „Cože? Co je to za lidi?“
A šli po nás.
Nahráli jsme ten text
a zpívali ho na koncertech.
Publikum ho opakovalo.
Padesát, sto tisíc lidí ho opakovalo.
Při koncertě v Anhangabaú policie dohlížela na bezpečnost.
Davy zpívaly: „Nevěřím policii, těm hajzlům.“
Co se asi tak stalo?
Show skončila.
Policie ukončila koncert.
Každý policajt snil o tom, že si něco začne s Racionais.
Když jsem šel zpívat, všechny policejní stanice v okolí byly ve střehu.
Říkali: „Každý tu může zpívat, jen oni ne.
Do mého okrsku nesmí.“
Tehdy to pro policajty byla otázka cti.
„Každý může, jen oni ne.“
Riskovali jsme, že nás zastřelí.
Byla jsem v kuchyni, když zazvonil telefon.
„Řekněte svému synovi,
že ho zabijeme.
Přestane pomlouvat policii.
Myslí si, jak jsou skvělí.“
Odpověděla jsem: „Než to uděláte, napřed musíte zabít mě.“
Můj duchovní vůdce se nazývá Ogum-de-Lei.
Stará se o nás.
Ana byla vždycky s nimi.
To je taky moje kamarádka, ona je moje kamarádka…
Kde je…?
Doprovázela svého syna všude.
Cestovala všude s nimi.
Ale no tak!
Měli k sobě hrozně blízko.
Byli to jen oni dva.
Všude jezdila, znala i texty.
Hej, Blue.
Když už jdeme na policejní stanici,
protože víš, že tam musíme jít, nevykroutíme se.
Systém už je takový.
Chceme, aby se naši lidi
vyvarovali alkoholu, koksu,
cracku, zločinu.
Ale někteří by nás rádi viděli, jak děláme průšvihy a umíráme.
Opravdu.
Boháči jsou pořád mocnější a naši lidi jsou v prdeli.
To je pravda.
A když se ti to nelíbí, jsi nebezpečný.
3. OKRSEK
Jakmile si určíš, na které straně stojíš, automaticky následuje konfrontace.
Říkali jsme všechno, co nechtěli slyšet.
Chovali jsme se přesně tak, jak jsme se podle nich chovat neměli.
Můžete odejít?
Začalo pronásledování.
Když jsme přišli na stanici, náčelník byl zděšený.
„Kdo je za to zodpovědný?
Kdo je velící důstojník?
Dostali jste mě do problému.
Tři advokáti, jeden senátor,
dva poslanci a starosta, ti všichni mi volali.“
Tehdy Racionais ukázali svou sílu.
Jste připraveni na válku?
Jeden za všechny
a všichni za jednoho!
KL Jay!
Udělejte randál!
Racionais!
Dobří lidé!
Chvalte Boha!
Největšího!
Z ulic São Paula do světa…
ROZZLOBENÍ, RADIKÁLNÍ RACIONAIS MCS
JSOU ČERNÍ, ROZZLOBENÍ A ZLÍ ZPÍVAJÍ RAP A NEDĚLAJÍ ÚSTUPKY.
Začali jsme koncertovat i mimo São Paulo.
Začali jsme cestovat.
Nastoupili jsme do autobusu a jeli,
kam musela jet hudba, nešlo to jinak.
Rap tam musel jet.
Pak nám řekli, ať si založíme firmu.
Měli jsme smlouvy, kancelář a všechno.
Pak nám náš účetní řekl, že můžeme začít nosit zbraně.
Povídám: „Vážně?“
Jsme ozbrojení a nebezpeční. Pozor.
Připadali jsme si jako gang.
Proto jsme měli tu pověst. „Páni, Racionais!“
Když jsme přijeli na místo konání, bývala tam nepřátelská nálada.
Nemohli jsme hrát na druhé straně. Hráli jsme na místech, jako je Fundão,
kde to bylo fakt o hubu.
Nemohli jsme být slaboši.
Museli jsme být tvrdí, vždy připravení.
Nespouštějte z těch lidí kamery, jo?
Sakra…
Když jsme přijeli na párty v Pelotas,
byla tam spousta policajtů. Velkých, bílých, silných policajtů.
Kopali do nějakých kluků.
KL Jay s nimi šel promluvit.
Praštili jednoho kluka pažbou zbraně.
Krvácel.
Jeho bratranec si všiml, že jeden policajt uklouzl,
tak si vzal zbraň a nastoupil do autobusu.
Najednou byl autobus obklíčený
a my trčeli uprostřed.
Pak se objevila Priscilla.
„Promiňte, jsem jejich manažerka. Promluvím s nimi, nebojte se.“
Dveře autobusu se otevřely, Priscilla nastoupila.
Za pár minut jsme u oken mířili zbraněmi na policii.
„Jděte do prdele, sráči!“
Všichni kluci jsou na místě, pojďme se pobavit.
Chci vidět, že je každý v klidu, žádný problémy.
Edi Rock, KL Jay, Ice Blue a Mano Brown.
Nemohli jsme za to.
Bylo snadný tomu policajtovi sebrat zbraň, a on nám chtěl ublížit.
„Vezměte si pistoli a jeďte.“
Pak nechali autobus jet.
Ale na silnici, když jsme byli asi
deset kilometrů od místa, kde došlo k incidentu,
začali na autobus střílet.
Vypálili spoustu ran.
Ta společnost už nám nikdy nechtěla pronajmout autobus.
- Jděte do prdele! - Ne, vy jděte do prdele!
- Do prdele! - Já nenadávám!
Nesahej na mě! Jsem policista!
No a co?
Po všem tom pronásledování jsme s kapelou poprvé letěli letadlem.
Jsme tu, dokázali jsme to, že?
Že jo? No tak.
Nikdy předtím jsem neletěl. S Racionais poprvé.
- Tam je André, druhý pilot. - André je tu.
Kdo tu ještě není?
Hele, vy dva jste hubení,
vyměňte se. Čtyři se nevejdeme.
Připravte se na vzlet.
Všichni jsou uvnitř. Připraveni k odletu.
No tak…
Dovolte mi něco říct.
Pomoc!
Pořádně cestovat jsme začali až po roce 1994.
Předtím moc ne.
Byli jsme v Brasílii.
Ty fotky jsou z Brasílie.
- Jeli jsme autobusem? - Už nevím. Letadlem ne.
Tak jak jsme tam jeli? Vzpomínám, že to byla hrůza.
Pamatujete, jak Cabelo zapomněl náš šek v…?
„Náš manažer je idiot! Jsi…“
Cabelo se vrátil s penězi v ruce.
„Jde vám o peníze?“
Když jsem poprvé dostal
výplatní šeky i s podílem z prodeje,
neměl jsem ponětí.
Říkal jsem si: „Co mám s těmi penězi dělat?“
Milton je položil na stůl a já povídám: „Páni, co to je?
Kam mám s těmi penězi jít? Tohle nikam neponesu.“
„Ale to jsou tvoje peníze.“ A já na to: „To je všechno moje?“
Koupil jsem si novou motorku a když jsem přijel, řekli mi:
„Teď se předvádíš? To nikdo nepochopí.“
Povídám: „Hele.
Když jsme černoši a političtí aktivisti, nesmíme mít pěknou věc?
A to proč?
Tak toho necháme, začnu krást a budu mít svoje věci.
Co vy na to?“
„Takže můžu mít motorku?
Koupil jsem si ji za vlastní peníze, ne za cizí.
Dobrý?“
„Tak fajn.“
A když to nejméně čekali, koupil jsem si zelený pickup Silverado.
Parádní!
„Potřeboval jsem auto na převážení motorek.“
Capão Redondo, Jižní strana, Ice-T a Racionais. Jasný?
Je to tu drsné. Ale je to skutečné, víte?
Lidi ze South Central by sem měli přijet, aby viděli, jaké to je.
Jsem Ice-T a uvádím novou desku s Racionais MC's.
Zvuk favely.
MTV Brazílie.
Mír.
Opravdu jsme se začali muzikou živit.
Opravdu jsme dostávali zaplaceno.
Nedokázal jsem sedět doma.
Byl jsem svobodný, měl jsem peníze.
Někdy jsem nebyl doma celý týden.
Máma z toho šílela.
„Edivaldo, chlapče!“
S Edim Rockem jsme pořád chodili do klubů.
Chodili jsme do Clubhouse, jen my dva.
Mockrát jsme tam byli.
Bylo to období přechodu mezi tím,
kdy jsme byli chudí kluci,
a tím, kdy jsme vydělávali peníze a byli slavní.
Čekají vás těžké chvíle,
pokud nejste…
zodpovědní, řekněme.
Já byl nezodpovědný, nezralý.
Jeli jsme na koncert a já…
Na dálnici, na Marginal,
jsem šlápl na plyn, protože jsme jeli pozdě.
Doprostřed silnice najela dodávka. Sledoval jsem auto před sebou,
to uhnulo a já ho minul.
Srážka, auto najelo do lampy.
A protože se tehdy nepoužívaly bezpečnostní pásy,
řidič se praštil hlavou o…
Utrpěl úraz hlavy a zemřel.
JEDEN MRTVÝ PO SRÁŽCE S AUTEM RAPERŮ
Moje auto se převrátilo a já skončil v nemocnici.
Bylo to hrozné.
Byl jsem šťastný, a najednou bum!
Svět se rozpadne? Jak to?
Zatáhl jsem kluky do něčeho, za co nemohli.
Bylo to vážné.
Skupina mohla na místě skončit.
Pokaždé, když jsme vydali album, něco se stalo.
Edi Rock měl nehodu, Blue přišel o syna.
Jo…
Museli jsme být silní.
To vše se stalo toho roku, kdy nám vyšla ta deska.
Po první ochutnávce úspěchu přišla smrt.
Peníze začaly docházet.
Musel jsem platit účty, ale kde na to vzít?
Byla to hrozná doba.
Byl to trest. Bydlel jsem u hřbitova.
Dům neměl okna, tak byl prorostlý plísní.
Říkal jsem si: „Zatraceně, tady přece nemůžeš žít!
Co s tou situací uděláš?“
Bydlel jsem v Cohabu.
Když jsem si myslel, že se život zlepší,
v Cohabu jsem pochopil, že může být i horší.
Cohab byl drsnější, navzdory okolí.
Nebylo to moc romantické.
Děly se tam divné věci.
Narodila se mi dcera.
A pak druhá.
Potřeboval jsem se usadit.
Vždycky chci být vůdčím světlem.
Brown řekl: „Natočíme novou desku?“
„Ale kde mám začít?“
Víte, jako…
Politika v Brazílii došla k bodu varu.
Hip hop pronikl do celého světa.
Začalo se dařit svobodnějším postojům.
Tehdy už jsme byli přesvědčeni
vnějšími silami, že máme poslání.
Měl jsem nový způsob života, což se promítlo do hudby.
To byla naše gotická fáze.
Těžší jazyk, víc hardcore.
Tahle deska byla hluboké ponoření do pekla.
60 % znevýhodněných mladých lidí s čistým trestním rejstříkem
zažilo policejní násilí.
Tři čtvrtiny lidí zabitých policií byli černoši.
Jen 2 % vysokoškolských studentů v Brazílii jsou černé pleti.
Každé čtyři hodiny je v São Paulu násilně zabit jeden černoch.
Jsem Primo Preto, další přeživší.
Mluvíme za lidi, víte?
Jsme hlas těch, kdo žádný nemají.
Lidi se ztotožňují s tím, co zpíváme, co říkáme, jak se oblékáme.
A naše hudba je silná, neodolatelná. Nemůžete si pomoct.
Násilně mírumilovný a pravdivý,
přišel jsem unést tvé uvažování.
Otřást tvou krví a nervovou soustavou.
Ale to nestačí, Brown je jako vzteklý pes.
Číslo jedna, terorista z periférie.
Ententýky, něco pro tebe mám.
Jedovatý rap nebo sprchu kulek.
Proroctví se splnilo.
Jedna devět devět sedm! Léta Páně.
Černý hněv se zase zrodil.
Racionais, kapitola čtvrtá, verš třetí.
Ta deska byla fenomén,
co píseň, to hit.
Chtěli jsme ji zpopularizovat mezi mládeží.
Mezi našimi vrstevníky.
V té době jsem se k nim přidala.
Můj telefon byl na obálce desky.
A nepřestával zvonit. Měli dvě, tři vystoupení za večer.
Byla jsem skutečná podpora.
Neustále k dispozici, neustále ve střehu.
Když se něco stalo, musela jsem hned kontaktovat přítele nebo právníka.
Sledovala jsem je po telefonu: „Tak co? Už tam jste?“
Číslo Meire sloužilo jako nemocnice, policejní stanice, pohotovost, banka
Měla náročnou roli.
Často říkám, že Meire je černá skříňka letícího letadla Racionais.
Do té doby jsem koncerty domlouval já.
Ona se toho ujala a úřadovala u svého telefonu doma.
Nechal jsem jí to a mohl se věnovat tvůrčí činnosti.
Každý má svůj proces, ne?
Energie vychází z vašich vnitřností, cév,
a vstupuje do aparatury, víte?
Jako duch.
Vstupuje do přístroje, ty sampluješ, děláš zvuky, a jde to ven.
Napadá mě třeba „Mágico de Oz“. Byl jsem doma s Edim Rockem.
Ukazoval jsem mu text. Řekl: „Super. Vybereme sample.“
Ukázal jsem mu desku Isley Brothers.
Písnička byla pomalá, povídám: „Zkus, jak zní na 45 otáčkách.“
Tak jsem zmáčkl knoflík a…
A on řekl: „Páni! To chci! Paráda!“
Chce to uvažovat, bratře.
Chce to přemýšlet.
Policie vždycky dává špatný příklad.
Omývá mé ulice krví a šíří nenávist dál
do všech koutů města.
Do extrémů jednoduchosti.
Ukradli mi svobodu.
Pošpinili mou důstojnost. Ne!
Bratři se musí sebrat
a přestat si nadávat a zabíjet se.
Vyhoďte to svinstvo odsud.
Bože, chraň. Nechci, aby můj syn umřel.
Nebo aby můj příbuzný koupil kulku.
Musím umřít, aby Bůh slyšel můj hlas?
Nebo mám tohle místo změnit v kouzelnou zemi Oz?
Ahoj…
Nikdo se nenarodil, aby žil pod zámkem
nebo mezi čtyřmi stěnami.
Nebo aby chodil s hlavou sklopenou a rukama za zády.
Takže jestli jste všichni ve stejném systému,
jestli všichni trpíte, všichni jste ze stejného místa,
z utrpení a chudoby. Víte?
Někdo má otce alkoholika, někdo žádného otce nemá, jako já.
Někdo musel zatahat za nitky, aby pomohl své matce.
Nikdo tu není lepší než ostatní.
Všichni dělají chyby, mají nedostatky.
Nemůžeme ukázat prstem a chtít trest,
všichni jste trestáni, a nikomu se to nelíbí.
- Je to tak? - Jo!
Starejme se každý o sebe. To je kouzelný recept na mír.
Tohle zatracený místo je minový pole.
Kolikrát už jsem to tu chtěl zabalit?
Ale nemám nic než svoji čtvrť.
Můj život je tady, nemůžu jen tak odejít.
Utéct je jednoduché, ale já to neudělám.
Nezradím to, kým jsem byl, kým jsem.
Líbí se mi, kam jdu a kde jsem byl.
Učení z favely pro mě bylo příliš dobré.
Ta píseň je o své době, takže se lidem líbila.
Byla to požehnaná doba.
Protože to byla moje realita.
Žil jsem tam. Chápal jsem, proč se lidi
drželi té písničky.
Je to požehnaná písnička.
Ahoj…
Vzpomíná si někdo, kdy se to stalo?
Většina z vás jste asi byli ještě děti a nepamatujete si to.
Ale ostatní si vzpomenou.
Je to část brazilských dějin, která se psala teprve nedávno.
Jako kdyby se to stalo ve Vigáriu nebo v Candelárii.
A taky se to děje celou dobu v São Paulu.
Další kus brazilské historie, který se psal krví.
341 pořádkových sil ze São Paula
dostalo rozkaz obsadit 9. pavilon věznice Carandiru.
Vojáci měli potlačit vzpouru vězňů.
TRUCHLÍME
V průběhu operace bylo zabito 111 vězňů.
São Paulo, 1. října 1992.
Osm hodin ráno.
Tady jsem, další den
pod krvežíznivým pohledem dozorců.
Nevíš, jaké to je, chodit
s hlavou v hledáčku pušky,
samopalu z Německa nebo možná z Izraele.
Nadělá ze zlodějů řešeto.
Jde o to, že jsem tu písničku nechtěl napsat.
Chlapi z 9. pavilonu mě o to požádali.
„Nikdo o tom nemluvil, ty musíš.“
Kamarádi, co byli ve vězení, a ostatní byli svědky
rozhovoru na fotbalovém hřišti.
Seznámili mě s člověkem, který byl starší než já.
Jocenirem.
Napsal o tom masakru politickou věc.
Když nás představili na hřišti 8. pavilonu během zápasu,
bylo hrozné horko a my jsme kouřili takhle tlusté jointy.
Četl jsem to a povídám: „To je skvělé!“
Odešel jsem s jeho textem, on od toho nic nečekal.
Po roce jsem ho hledal, ale byl v jiném vězení.
Trvalo mi další rok ho zase najít.
A ta písnička byla bomba.
Chápete?
Byla to bomba, protože jsme natočili klip ve vězení
a to video získalo cenu MTV Brazil People's Choice.
Bomba.
Racionais MC's!
CENY MTV BRAZÍLIE CENA ZA HUDEBNÍ KLIP – 1998
NEJLEPŠÍ VIDEOKLIP V KATEGORII RAP
Byl to milník pro celé hnutí, nejen pro nás.
Pro nás to bylo jako mistrovství světa, všichni nám fandili.
Při předání jsme měli dlouhou řeč,
aby se o tom lidi dozvěděli, mluvili jsme o favelách, vězeňském systému.
Mnoho lidí v naši muziku nevěřilo.
Podle nich prý rap není hudba.
Ale jde o tohle.
Racionais mají poslání, my nepřestaneme.
Naše hudba pochází z periférie.
Je to hudba pro černochy. Od černochů pro černochy.
Čtyři kluci z favely pořád žijí ve favele,
ale teď máme hlas.
Zůstaneme tu.
Jsou tu umělci, kteří zahýbou světem.
MEZINÁRODNÍ CENA DIVÁKŮ
Brazílie, Racionais MC's, „Diário de um Detento“.
Album šlo do zahraničí. A my taky.
Jeli jsme do Kalifornie, New Yorku, Německa, Japonska, několikrát.
Řekl, že mám jít na snídani, a odešel. Řekl jsem, ať počká, pak se dveře zavřely.
Teď čekám na klíč.
Děkuji.
Z vnějšku jsem Brazílii viděl jinak.
Je to jiný způsob života než tam venku.
- Je lepší to nechápat. - Jak se máš?
Ahoj, jak se vede?
Skvěle, jsem tu s klukama, Hele, tady jsou.
- Ahoj. - Čau, brácho!
Zdravím, rapeři!
Ahoj.
Plánujeme vykrást banku. Koukni na projekt.
To se mi líbí.
- Hele, jak se mají. - Ovládnete svět?
- Ovládnout svět! - Jo!
Je spousta dobrých lidí, mnoho autorů, myslitelů,
kteří jsou otevření dialogu, rozšiřují perspektivy,
obnovují boj.
Odsud jsou předci mé matky.
Východní Afrika. Kušitské národy.
Velmi staré národy, které osídlily celou tuto oblast.
- To je vzácné, že? - Je to vzácné.
Většina pochází z této strany.
Brazilci jsou hlavně z té střední části.
A odsud. Z Beninu.
Předci mé matky taky pocházejí z Beninu.
Odešli odsud tam a z přístavu odpluli do Brazílie.
Sobrevivendo no Inferno bylo mé vykoupení z otroctví.
Dobrý večer.
Já jsem William z vydavatelství Zimbabwe.
Přišli jsme předat zlatou desku
a platinovou desku skupině Racionais!
Za jejich poctivou práci, bez reklamy. Máte na tom zásluhu.
Tohle je Mano Brown.
Kvůli němu nám došel benzin.
Věřili byste tomu?
Mano Brown…
z Racionais MC's!
Racionais se rozšířili o spoustu lidí, nebyli jsme to jen my čtyři.
Vždycky jsme chtěli předat odkaz a mít spojence.
Každý jsme měli kontakty na další umělce.
Takový byl záměr, víte?
Podporovat nové umělce a udržovat stroj v chodu, ne?
Ed Loco nás učí předávat sílu našim lidem.
Pověz nám o založení studia, abyste pomohli skupinám.
Pořád je to malé, začínám z domova,
ale dělám, co můžu, abych pomohl našemu hnutí.
Racionais byli zralejší,
nezávislejší při tvorbě muziky.
Měli jsme vlastní vybavení, mohli jsme to dělat doma.
Dexter dostal nabídku a začal nahrávat z vězení.
Požádali nás o produkování alba.
Ve věznici probíhal projekt, který umožňoval návštěvy každý týden.
Povídali jsme si s ním.
A vůdci hnutí přišli za mnou.
Ve vězení bylo hodně rapových skupin. Byl to sociální fenomén.
„Diário de um Detento.“ Natáčení našeho klipu jim otevřelo oči.
Byli tam zavření, tak měli spoustu času.
Tak všechny ty nové skupiny začaly rapovat.
Když jsme začali poslouchat Racionais, panebože!
Ta hudba brala za srdce černochy
po celé periférii.
Probudilo nás to.
Probudilo, zalarmovalo, bylo to volání do zbraně, výzva k akci…
Cokoli si umíte představit.
Chtěl jsem na obal gotické písmo,
jaké používali rapeři z L. A.
Hodilo se to,
ty symboly a tak. Chtěl jsem to na CD.
Dali jsme na obal ten kříž
a na koncertech se objevili lidi s obřími biblemi,
v kněžském rouchu.
Nějací extremisté.
Spojovali myšlenky rasy, Boha a zločinu. Chápete?
- Ubližujete mi. - Coquinho! Zavři okno.
Uděláš si něco s rukou!
Panebože…
Mohli mu zlomit ruku.
- Jo! - Zatraceně!
Jo. 1998.
Mano Brown, KL Jay, Ice Blue, Edi Rock.
Jižní strana, Severní strana.
Hlas favely, který tam patří.
„I kdybych kráčel údolím stínu smrti,
nezaleknu se zlého,
vždyť Ty jsi se mnou.“
Jsme v tom s vámi!
Čeho jsem si všiml?
Z té desky se stal exorcismus.
Když jsem ji zpíval na koncertech, opakoval ta slova,
to samé pořád dokola, publikum s námi,
byla to ta nejhorší možná atmosféra.
Nelíbilo se mi to, nezpíval jsem srdcem.
Už mě to nebavilo.
Pocházíme z duchovního prostředí.
A tady jsme zpívali o kalužích krve.
Lidi to poslouchali doma,
na místech, kde se máte bavit.
Pro lásku Boží. To je nebezpečné.
Muselo se to změnit.
Věřím v sílu slov, v opakování.
Jde o tohle…
Když jsem na představeních viděl mrtvoly v tričku Racionais, začal jsem přemýšlet.
Když mi v Bauru hodili to tělo k nohám,
už jsem přemýšlel o jiných věcech.
Říkal jsem si, že jsem tu stejně zbytečný.
Nevěděli, co dělat s postřeleným. Tak mi ho hodili k nohám.
Víte?
Šlapali po něm ve frontě na autogram. Viděl jsem to.
Ten chlap se svíjel bolestí a oni po něm šlapali
a chtěli podpis.
- Dost, nechte toho. - Je to blbost, jasný?
Máte mě za šaška? Mluvím o míru, a vy se tu dole zabíjíte?
Jděte do prdele!
Jsem blázen, že mluvím o míru?
Něco vám povím.
Systém kašle na to, jestli venku umře deset lidí, jasný?
Chtějí, abyste umřeli všichni.
Máte jenom jeden druhýho, chápete?
A svůj mozek. Je to tak?
Album Sobrevivendo no Inferno nás odvedlo z favely.
Vysokoškoláci ho milovali.
Když mi to došlo, zvolil jsem novou strategii.
Povídám klukům: „Zmizíme.
Všechno je špatně. Už mě to nebaví. Stárne to.“
Jednou Brown řekl:
„Kolik zbývá vystoupení?“
Bum. „Kolik?
Odehrajme je a pak toho nechme, na neurčito.“
„Co? Budeme mít hlad.“
„Smiř se s tím. Copak jsi nebyl grázl?
Smiř se s tím. Copak umíš jen zpívat?“
„Použijme, co máme. Začněme znovu.“
Vrátili jsme se žít do favely.
Trávili jsme tam čas a dýchali ten vzduch.
Když jsme odešli ze scény, vrátil jsem se a ponořil se hlouběji.
Vrátil jsem se do Jardim Leblon, ke svým kořenům,
mezi svoje lidi. Šel jsem tam.
Obracím se na Brazílii, zvláště São Paulo.
Mluvme o těch 500 letech, o té lži.
Seru na 500. výročí objevení!
Pedro Álvares Cabral a Kryštof Kolumbus,
ti hnusní Evropani,
přišli sem a všechny pozabíjeli.
A ve škole z nich dělají hrdiny.
Na to jim seru!
Hele, příští týden tu máme UTen Play, jo? Tak čau.
Ať tak či tak, rok 2000 byl bod zlomu.
Všechno z devadesátek začalo vypadat jako devadesátky.
Od roku 2000 to nešlo jinak.
Když přišlo metro a Lula,
i Capão se začalo modernizovat.
S PCC a vším ostatním.
VĚZNICE CARANDIRU SÃO PAULO
Příští zastávka, Capão Redondo.
Pak jsem to vše znovu pochopil.
Byla tu celá nová generace závislých, šílených,
smutných lidí, kteří zase trpěli z nových důvodů.
Ale taky jsem viděl lidi, kteří to vše překonávali s velkou vyrovnaností.
Překonávali nemoc, chudobu…
Ne s brekem nebo stěžováním, ale s lehkostí, elegantně.
Krásně.
Tehdy jsme měli kamaráda, byl to DJ Nel.
V přechodném období mezi deskami jsme se skamarádili
a on mě začal učit jiné věci.
Jiné zvuky.
Řekl: „Musíš poslouchat Miltona Nascimenta.
Milese Davise.
Musíš poslouchat Clube da Esquina.
Tvůj zvuk nemá žádný rozměr.
Je to jako kámen posluchačovi do obličeje.
Chce to víc vrstev.“
„Víc vrstev?“
„Musíš ochutnat LSD.“
Pořád mluvil o vodě a divočině.
Hrál hudbu, pil víno, kouřil jointa,
uprostřed odpoledne, za deset realů.
To bylo jeho.
Říkal jsem si: „To by mi uniklo.“
„Brácho, užívej života, dokud můžeš, víš?
Není všechno jenom společnost a tak.
Stejně všechno nevyřešíme.
Napřed poznej sám sebe.“
A já jsem s ním souhlasil, nic jsem nevěděl.
Magor radil idiotovi, mně.
Měl jsem se za chlapa, ale byl jsem vůl, nic jsem nevěděl, jen souhlasil.
To chybělo na poslední desce.
Tenhle nový rozměr.
Když jsem na to přišel, zamiloval jsem se.
Opravdu cítí hudbu.
Začal jsem chodit k přehradě, když pršelo.
Když tam nikdo nebyl.
Když tam všechno bylo jen pro mě.
Šedé světlo…
Byla to taková introspektiva.
Vítr, hrom…
neuróza…
Byla to perspektiva, kterou jsme neprozkoumali
na poslední desce.
Pocit slabosti, který jsme sdíleli, ale zůstává nevyslovený.
Požehnání, mami.
Začínáme vysílání.
Tohle je vaše rádio Exodus.
Hej, hej.
Probuďme se.
Slunce nečeká. No tak, probuďme se.
Čas se nikdy neunaví.
Říkal sis o to.
Chtěl jsi příležitost, druhou šanci.
Bůh je dobrý, že?
Hej, nový den jen pro tebe.
Nebe je tak báječně modré!
Probuďme se.
Podívej se na svou tvář. V této válce ti věřím.
Lenost je nepřítel vítězství.
Pro slabé tu není místo a zbabělec umře, aniž to zkusí.
Řeknu ti pravdu, život je drsný.
Důvěra není, ani v sebe sama.
A nepřátelé přicházejí zdarma.
Je to betonová džungle, která drtí pokorné.
Jsi tak velký jako tvůj sen. Chovej se správně, dělej, co umíš.
Probuďme se. Nes hlavu vztyčenou s upřímností.
Čeho se tak bojíš? Nic není snadný.
Posbírej se a jdi se prát.
Ale pamatuj, že ať se stane cokoliv,
není nad to, žít den po dni.
Jsme zpátky, bratři!
Jsi na ulicích São Paula,
kde kluci nosí své city na podrážkách bot.
To není pesimismus, tak to je.
Kluci žijí ve velkým stylu a dělají haury.
To je ten sladký jed…
Canela!
Klopýtl jsem, ale vrátil jsem se pro vás.
Pro bratry.
A taky pro prachy.
A panebože,
je to dobrý!
Tak to je.
Mysl mám v mlze a moje srdce pláče.
Teď pláče, ale pak se bude smát.
Pojď se mnou, bratře, pojď se mnou.
Zaměřili jsme se na favelu.
Bratři, setkání, rodiny. Naše kořeny.
Na nárožích se sešla parta bláznů
a řekla: „Pojďme do toho!“
Všemi možnými prostředky.
Udělej to sám.
Ty pro nás, my pro sebe.
Pro nás a naše přátele.
A pro naše bližní.
To je vše.
Cítím, co můžu, nervy a kosti, jo.
Jestli jsme, co jsme, síť chromozomů,
se svými silami a slabostmi,
to je vše a tak to je.
Měj víru, Bůh je spravedlivý.
Nikdy nezapomeň, bratře,
choď s hlavou vztyčenou
vždycky a všude.
Měj víru, protože květiny rostou i na skládce.
Modlete se za nás, otče, pamatujte na nás.
Dnešní bohoslužba se odvíjí dobře.
Obdivuju věřící. Prosím, omluvte mě.
Taková zlodějina, taková bouda. Omlouvám se.
Někdy se cítím trochu nejistý.
Jako čokl, co nevěří v budoucnost.
Pak někdo přijde? Kdo je kdo? Kdo to může být, bratře?
Sežeň mi hračku, která propíchne šaty…
Nestydím se říct, že jsem tehdy ztělesnil ducha
periférie São Paula.
Všechny její kódy.
Jsem válečník rapu,
vždy pod vysokým napětím.
Jeden za jednoho, Bůh za všechny, jen procházím.
Bláznivý život, nejsem připraven být obětí.
Spravedlnost a svoboda. Usiluju o správnou věc.
Můj rap spustí sbor bláznů a romantiků.
S dětským úsměvem jdu všude tam…
Jdi. Za bratry.
Nabízím svou přítomnost. Možná je matoucí, ale je reálná a silná.
Můj milovaný Marvin Gaye. Sobota na dálnici.
Co bude, to bude, my jedeme do konce.
Zavolej mě, zavolej nás, kde nás potřebuješ.
V ráji nebo o soudném dnu, otče.
Zavolej mě a bratry, o to žádám.
Favela, Fundão, nesmrtelné v mé poezii. Bláznivý život.
Lidi z favely se tam našli, pochopili.
Nebylo to jen pro Browna nebo Bluea, ale pro spoustu lidí.
Zorganizovali se v jedné ulici, pak v další, spustili řetězovou reakci.
Ve čtvrti se zrodila spousta týmů, jmen a značek,
spousta čepic různých barev.
Od té chvíle vznikla spousta kolektivů.
Je to směsice, víte,
ctižádostivosti s urážkou, sebeúcty, nezávislosti…
A tak se nám opravdu povedlo vzít favelu s sebou. Všechny.
Lidem, kteří neměli rádi rap, se líbilo, že reprezentují svou čtvrť.
A nemusí před nikým sklánět hlavu.
Lidi už se nezdáli tak utlačovaní a oklamaní.
Pokud jste pozorní, co je dobré a co špatné,
favela má své názory a dává věci do pohybu.
„Jo, to je správné, udělejme to.“
To se tam opravdu dělo.
Před tímto albem nám periférie
připadala submisivní, nevědoucí. Odcizená. Víte?
Což na této desce popírám.
Poprvé hrajeme na otevřené akci, uprostřed noci, v São Paulu.
Za úsvitu, ve čtyři, možná v pět ráno.
Pro ty, kdo jdou do práce,
vezměte si bundu a čepici,
protože v São Paulu je deset stupňů.
Světlo úplňku na ulicích Capão.
Nad námi je jenom Bůh. Skromné, že?
Na zdraví! Cink! Ženy a hlučná hudba,
bílé víno. Dobrý právník pro všechny.
Je zima jako v morně.
Ale co dělat? Úterky se na večírky nehodí.
Nikdy se to nezměnilo a nikdy se to nezmění.
Vzduch je prosycen vůní ohně.
Brzké ráno v São Paulu.
Zmatek a vandalismus
při vystoupení Racionais MC's na Virada Cultural de São Paulo.
…na vystoupení skupiny Racionais MC's.
Racionais MC's.
…Racionais MC's.
Praça da Sé se změnilo ve válečnou zónu.
Lidé se zoufale snažili uniknout střetu.
Pojď sem!
Nemohla se tomu policie vyhnout?
Byla to báseň.
Povím vám, kde to začalo.
Jak to bylo.
Byl tam jeden kluk.
Policajti ho honili.
Černoch. A nemohli ho chytit.
Pršelo, zem byla mokrá.
Jeden policajt upadl a nemohl vstát.
Křičel bolestí. Ostatní se hnali za klukem.
Bylo jich hodně. A on utíkal.
Řekl jsem na pódiu:
„Policii zřídili proto, aby chytala otroky na útěku.“
„Opatrně s těmi zbraněmi, ať někoho nezastřelíte!“
Rapová skupina žádá dav, aby ustoupil před policií. Marně.
Odstupte od policajtů! Nechte je být!
Vypukla rvačka, a pak jako by se rozestoupili.
Policie na jedné straně, lidi na druhé. Strhlo se peklo.
Připadal jsem si jako ve válečné zóně.
Kluci s klacky a kameny, poldové s puškami a bombami.
Auta hoří, ocelové dveře se zavírají.
Matka volá na syna, a vtom ji zastřelí.
Někdo někoho ztratil. Duše je na spoušti.
Uteč do metra.
Vřava v hale.
Někoho ušlapali. Zůstali tam,
v přilehlých ulicích. Scéna pokračovala.
Válka a zkáza. Konec světa.
Nikdy to nebylo jisté, vždycky to bylo napjaté.
Zakázali nám vystupovat na veřejnosti
a zahájili pronásledovací kampaň.
Řekli, že jsme nebezpečí pro společnost,
nebezpečí pro veřejnou bezpečnost, pro bezpečnost společnosti.
Byl to stát, policie. Každopádně.
Byla to léčka,
protože všechno probíhalo podle pravidel,
smluv a všeho.
Nebyl důvod, aby se to stalo tak náhle
a aby Racionais dostali zákaz vystupovat v São Paulu.
Vážně si myslím, že to byla politická věc, že to na ně ušili.
Zdálo se, že vše brzy skončí.
Kdo jsem?
Jsem čistá a slaná. Vejdu se do oka, ale vážím tunu.
Chutnám jako moře a umím být nenápadná.
Jsem nájemnice bolesti, v které raději žiji.
Uprostřed noci jsem rukojmí pomsty.
Jsem sestra zoufalství, trest za naději.
Možná mě vyvolají všední útrapy.
Nebo láska. Nebo krutý trn tvé květiny.
Miluju drama. Přicházím k tobě do postele.
Dobrovolně a bez dovolení. Nutíš mě trpět.
Myslela jsem si, že jsem silná.
Budu slabá, až přijdou další.
Když je těžko a jde to pomalu.
Teď mě nech kráčet proti větru.
Proč být tvrdý, když máš zranitelné srdce?
Vítr nevane. Je ticho, ale nepříjemně chladno.
Je mi teplo.
Rozmazala jsem pochmurné verše.
Stekla po prorokově snědé tváři.
Červi čistí cestu, když lidská slza padá.
To je tvůj celoživotní boj.
Říká se, že chlapi nepláčou. To určitě.
Nechoď s davem, bratře. Ježíš plakal.
Bratře, musím ti to říct. Možná jsem sjetej,
ale svět je zralý skončit.
Co naděláš, když se pevnost chvěje
a všechno dobré kolem tebe se rozpadá?
Všichni, kdo zdůrazňovali důležitost Černé revoluce, byli pronásledováni.
A tedy umlčeni.
Vše, co jsem dělal a dělám, vychází z Marighellova učení.
Mezi deskami byl odstup deset let.
Marighella byl začátek našeho návratu.
Ticho, nebo umřeš. Ticho.
Hni sebou, zatraceně!
Na kolena, sráči!
Vysílá rádio Svoboda.
To je pohled periférie na Marighellu.
Hodně lidí se s tím ztotožnilo.
Zaujalo to hodně lidí, kteří o něm nevěděli.
…Carlos Marighella.
Byl to zároveň anděl. Snil o prostých věcech.
O rovnosti.
Postavte se za generála.
Tisíce tváří věrnosti.
No tak!
Postavte se za generála.
Tisíce tváří věrnosti.
Ochránce davů.
Tři reinkarnace slavných zločinců
s brilantními mozky se sešly v nebi.
Osud věrných, chce-li Bůh věrnost.
Dokonalý…
První místo získáte jen několikrát za život.
A s tímto videem jsme zase vyhráli.
Racionais MC's!
Žijeme!
A na závěr nejlepších VMB všech dob,
nejlepšího koncertu VMB všech dob,
přicházejí Racionais!
Po mnoha letech jsme vystupovali živě na MTV.
V televizi. Naposledy jsme tam byli v roce 1998.
Takže po čtrnácti letech.
Měli jsme nový pohled na věc, se všemi těmi změnami,
všemi zkušenostmi. Spojili jsme se a byli jsme silnější.
Tehdy přišla Eliane
a řekla: „Musíme spolupracovat.“
Racionais podle mého názoru dosáhli průlomu.
Zbavili se nízkého sebevědomí a nedostatku odvahy
a vzbudili odvahu v nás.
Že když půjdu a zkusím to, můžu to dokázat.
Stalo se to mně a spoustě dalších.
Slýchám to denně: „Racionais mi změnili život.“
„Slyšel jsem písničku Racionais a změnilo mi to život.“
„Díky Racionais jsem začal studovat.“
Racionais opustili festival Virada Cultural v roce 2007
po tom incidentu, rozešli se ve zlém.
Ale vedení festivalu je tehdy znovu pozvalo k účinkování.
„Nadešel správný čas, pojďme to udělat.“
Řekla jsem jenom: „Policie může zůstat.
Není potřeba. Žádné problémy nebudou.
Racionais budou komunikovat.“
Publikum je sleduje a věnuje pozornost tomu, co říkají.
Je to jako kanál, pupeční šňůra.
A lidi se velmi zlobí, když se ten kanál přeruší.
Nakonec jsme se dohodli.
Policie bude stát vzadu, a ne v davu.
A vše bylo v pořádku.
Na koncert Racionais přišlo 100 000 lidí a obešlo se to bez incidentu.
Racionais MC's!
Všichni poslouchali Racionais.
Šlo to jako lavina.
Brown mě pozval k účasti na natáčení videa „Marighella“.
Byla čest mít možnost
popsat příběh brazilského hrdiny
spolu s mými hrdiny, s Racionais.
Připomíná mi to citát Malcolma X.
Jednou řekl, že jediní lidé, kteří opravdu změnili dějiny,
jsou ti, kteří změnili představu člověka o sobě samém.
To udělali Racionais.
Víte? Dokázali to.
Nezměnili jen jednoho člověka. Změnili celou generaci.
Je nutné věřit, že sen je uskutečnitelný.
Možnosti jsou nekonečné a ty, bratře, jsi neporazitelný.
Zlé časy přejdou, je to jenom období.
Utrpení živí tvou odvahu.
Začali jsme si vybírat, kde hrát.
Zmapujeme nejlepší sály a budeme vystupovat jen tam.
Ale pak lidé začali říkat: „Chcete sem přivézt Racionais?
Všechno zničí! Jejich publikum všechno rozbije.“
„Ne, nerozbije.“
Po 30 letech vám záleží jen na tom, aby se lidi vrátili domů bez úhony.
Bez toho klišé se rád obejdu.
Mrtvola po koncertu Racionais.
Tahle je pro vás.
Zůstaň naživu.
Hodně účastníků toho koncertu na takovém místě ještě nikdy nebylo.
STUDIA QUAD NEW YORK – 2014
Pak se rozhodli natočit desku.
Letěli nahrávat do New Yorku.
Chápeš? Může to být ba-dam a pak ba-dam-dam společně.
Je to…
- Jasně. - Jo?
Slyšíš to střídání?
Neumí ty tři nahradit jeden basový buben?
Tak jsem to dělal doma.
Ale asi to nikdy nepředčí pravý, původní těžký basový buben.
Víš?
Od roku 2002 se svět změnil.
O třináct let později.
Zdálo se, že Brazílie opravdu vstoupila do fáze pokroku.
Viděli jsme to na lidech, jídle, pití, oblečení, hodinkách.
V běžném životě.
Mělo to dopad na ulice. A taky na hudbu.
Vše připraveno.
Za chvíli přijdou kluci vybrat peníze z vodárenské věže.
Pozor! Tohle je fikce.
Jakákoli podobnost s něčí realitou…
BLACK BLUE RODINA RACIONAIS
…je čistě náhodná.
Jde o tohle, bratře.
Na ulici je parta chlupatejch. Mohlo by se to podělat.
Chápu. Řekni klukům, ať si dávají pozor,
ať se ujistí, že je nikdo nesleduje a že jim fungují mobily. Přepínám.
Chápu. Ty moje jsou čistý. Přinesu je.
Stejné místo, stejný čas. Přepínám.
Všichni vědí, že je to šílené,
jde to pomalu, zvládneme to.
Barvy a hodnoty…
Obsadili jsme to!
Přepínám.
Jsme, kdo jsme.
Barvy a hodnoty.
Jsme, kdo jsme. Barvy a hodnoty.
Konspirace funku. Mezinárodní na Jamaice, v Queensu.
Fundão, Sabin. Práce pro mě.
Když mě Bůh tak stvořil,
tak je to dobrý. Přinesl jsem prachy.
Vždycky se za mnou táhnou mraky a černý ovce.
Přicházejí temný časy a byli jsme to i my.
Kráčím po tenký přerušovaný čáře
na zemi, jejíž hrdina zabil miliony indiánů.
Na okrajích je černoch králem.
Nezáleží na tom, jestli nás máte rádi, nebo ne.
Ponižovat se, abych se vám zalíbil? Nikdy!
Protože to neříkám, myslí si, že to nevím.
São Paulo má spoustu peněz, aby se snažilo.
Neztrácejte pozornost, sledujte tok.
Vidíte, Cross Fox, Tucson, X5, bum.
Černý a zlatožlutý, to je luxus.
Jsme, co jsme.
Barvy a hodnoty.
To je rap. Byznys, skutečný život.
Zákulisí.
Je to život na stole, perspektiva, investice do snů, spousta věcí.
Jsem byznysmen, patriarcha klanu, všechno znám.
Od filozofie přes romantismus k…
Je to vážnější, než se zdá.
To jsou Racionais.
Aha, chápu!
Chci, aby šli dál, než já,
tito noví kluci, noví rapeři.
Chci, aby šli dál, protože to je i můj cíl.
Když to neudělají, já ano.
Aby se to povedlo.
Pozor, pozor, tady jsme, je to paráda.
Ať žije rasa, pokrok pro nás.
Rozšíříme podnikání v zázemí klubu.
Zabijeme draka lenosti a nečinnosti.
Sjednocená rodina rozdrtí bojkot.
Pojďme, Pixote, Hollywood nečeká.
Černoši v nové éře.
Musíme to dokázat, proč ne?
S každým dalším rokem mám větší plány.
Víte?
Hrozně na mě tlačí, abych odešel.
Ze všech stran.
Musím investovat, abych zůstal.
Není to zadarmo, zůstat ve favele, aby to člověk viděl zblízka. Je to drahé.
Jsem kluk z favely.
Když jsem viděl pěknou motorku, taky jsem ji chtěl.
A je fajn, když lidi vědí, že jsem ji neukradl.
Není to fajn? Není fajn, když to lidi vědí?
Sníš o tom, že budeš mít červený Fireblade,
Repsol CBR, VMAX,
Audi R8 GT, Porsche Carrera,
na zápěstí hodinky Zenith nebo Patek Philippe.
Na krku zlatý řetěz s diamanty a safíry.
Neuvěřitelný náhrdelník.
Černoch bez táty, který se nevzdá,
může jít do obchodu, vidí nové auto a řekne:
„To chci, koupím ho za plnou cenu!“
Ale i když na to máš,
někteří tě budou podezírat,
protože rasismus byl po staletí maskován.
Neuznávají tvůj status nebo barvu pleti.
Rád dobře jím. Rád chodím do restaurací.
A v São Paulu černoši do restaurací nechodí.
Ale Blue ano.
Došlo mi, že než tam jdu, dám se ostříhat, abych nevyčníval.
Říkám si: „Zatraceně.
Je načase, abych si dal narůst vlasy, pořídil si další tetování…
Chci tam jít a udělat scénu,
aby z mojí přítomnosti byli nesví.“
Není cesty zpět, my tu zůstaneme.
Otrocké čtvrti vzal čas.
Více než polovina obyvatel Brazílie se považuje za černochy.
V Rio de Janeiru byla Marielle pátá nejvolenější radní…
Děje se to, vidíme to!
Cítíme to. Začíná to být vidět.
„Černochům se to daří!“
Jedna z nejlepších univerzit v zemi
zařadí Racionais jako látku k přijímacím zkouškám v roce 2020.
RACIONAIS, BRAZILŠTÍ PUBLIC ENEMY
Nesnil jsem o jachtě nebo…
Ne, chtěl jsem jen bílé tenisky a krásně modré džíny.
Byl to sen grázlíka.
„Bílý tenisky a modrý džíny, to by bylo něco.
Až dostanu peníze,
nakoupím si sušenky a pudink
a nacpu se k prasknutí.“
Když zpívám, dívám se zpátky
a vidím tam Klebera,
to parádní jeviště, ohromný stůl,
a on pořád hraje desky, jako když jsem zkoušeli…
To je paráda.
Je to dojemný. Fakt boží.
…zřídit pódium na zpívání…
- Ne, to bylo… - Jak jsem málem umřel?
Vzpomínáte?
Milton domluvil, že se sejdeme v šest ráno v Taboão a naložíme auto.
To si pamatuju. Nebyl vytočenej, pořád nadával?
V šest ráno.
„Nejste umělci?“
- Pak se ukázal… - Kdy přišel?
V poledne.
Majitel haly byl nadšený.
Položil kytaru na zem a říká: „Vidíte tu kytaru?
Mám tuhle kytaru radši než svou ženu.
Ta kytara je z 66. roku, z festivalů a tak.“
„No ne, paráda.“
Byla parádní. Ta kytara na podlaze…
A my jsme ji obdivovali.
Byl jsem naštvaný, tolik beden,
musel jsem je vyložit.
Na jedné krabici byl roh.
Sklouzl a on ho nestihl včas chytit.
Hádejte, kam spadl.
- Na kytaru. - Na kytaru! Brácho!
Ta krabice mu spadla na hlavu, tak se ptám: „Blue, není ti nic?“
A ten chlap: „Na něj seru, ale moje kytara!“
Spodek kytary se utrhl.
- Zakřivená část. - Ne.
Utrhlo to část kytary.
Ten chlap říká: „Co to bylo?!“ Podíval se na kytaru a:
„Co jste to sakra udělali?
Vy debilové!“
„Debilové“ nestačí…
O jednatřicet let později.
Je to jiná chvíle, víte?
Ale já tu vždycky budu, mám tu kořeny,
protože je hezké být s rodinou.
Jsou tu moje kořeny.
Obyčejné věci, víte?
V těch je pravá hodnota.
Když někoho milujete a máte ho vedle sebe.
To vše vás přiměje podívat se na sebe, na život, na minulost…
Spojení se sebou samým z minulosti.
Jako kdybych se probudil ve svém domě ve favele v roce 1987.
Když se tam nedokážu vrátit a vidět se tam, nepochopím dnešní mládež.
D-dur.
Když kohout zakokrhá a ohlásí nový den,
požehnej nám, Panno Marie Růžencová, modli se za naši radost.
Požehnej nám, Panno Marie Růžencová, modli se za naši radost.
Něco ti povím!
Odpusť mi, jestli moc často prosím tebe a našeho Otce o pomoc.
Ať krev mých bratří už nikdy nepotřísní zem.
Ať se křik, který kdysi vyzýval k válce, změní v chvalozpěv za mír.
Květiny kvetou i na skládce, jak kdysi zpívali Racionais,
Racionais.
Ať se křik, který kdysi vyzýval k válce, změní v chvalozpěv za mír.
Květiny kvetou i na skládce, jak kdysi zpívali Racionais,
Když kohout…
Když kohout zakokrhá a ohlásí nový den…
Hodně z naší výchovy pochází od nich, z jejich rodiny, víte?
Naše disciplína a náš pohled na život.
Pódium bylo vždycky plné, protože tam byli všichni.
Naši příbuzní byli vždycky s námi.
Věta „Ochranku si dělám sám“
platí doslova.
Jenom my.
Za těch třicet let existence Racionais
jen to, že jsme zůstali naživu, je dost působivé samo o sobě.
Všichni čtyři? Působivé.
Protože to bylo těžké.
Hodně ochrany, hodně modliteb.
Hodně požehnání, moji Orišové na mě dohlížejí.
Kdybychom se zastavili a mysleli na nebezpečí,
nepohnuli bychom se.
Nebezpečí bylo pořád.
Předtím, během i potom.
Černošský zákazník v Salvadoru obvinil tradiční značku z rasismu.
Rodiče mladé dívky tvrdí, že se jejich dcera stala obětí rasismu.
Námořní důstojník byl zatčen, když zastřelil svého souseda,
kterého považoval za lupiče.
Oběť byla černoch.
Policie zabila desetiletého chlapce, který se snažil…
Důstojníci vojenské policie zabili pět mladých mužů,
když na jejich auto vypálili nejméně 111 střel.
Je nepřípustné, že každých 23 minut je zabit jeden černošský mladík.
Je nepřípustné, že každých 23 minut stojí černošská žena u hrobu
a pochovává svého syna.
Černoši jsou na nepřátelském území. Opravdu, na nepřátelském území.
Mým dětem hrozí smrt.
A v duchu se vracím do Brazílie před 500 lety.
Tehdy lidé hledali vůdce.
„Rasismus? Chápu!“
Ale o to nejde. Nejde jen o černé lidi.
Rasismus je zlo, nespravedlnost je zlo.
Musíte se ozvat.
Jste-li bílí a vidíte, jak utlačují černocha, nemlčte.
Jsme na nepřátelském území.
Chápete?
Na Haiti se moci chopili černoši.
Přijížděli tam otroci a stali se většinou v zemi.
Strach z černošské většiny ovládl i Brazílii.
Zemřela radní Marielle Francová.
Byla zavražděna ve středu večer při střelbě na její auto.
Bojí se. Bojí se Černé planety. Bojí!
Vzestup černochů ve společnosti je těžký.
Čím vyšší příčka, tím větší nepřítel.
Jejich moc se nezmenší.
Čím větší moc získáš, tím mocnější jsou tvoji nepřátelé.
Nepřestaneme! Vláda zabíjí černé ženy!
Zabíjejí naše děti!
- Už to nesneseme. - Dost!
Dost bylo rasismu!
Dost bylo zabíjení!
Dost bylo rasismu!
Dost!
Dlouho jsme neviděli politickou sílu pro černochy, pro většinu.
Je to stále větší. Chtěli nás umlčet, ale my jsme vyrostli.
Hloupí rasisti, nechte nás být!
Genocida probíhá veřejně.
Ale to se změní.
Změní se to.
NA ŽIVOTECH ČERNOCHŮ ZÁLEŽÍ
Přežití je každodenní a boj je neustálý, nepřetržitý.
Není odpočinku.
Racionais tu věc nevymysleli. Je to mnohem větší než my.
A mnoho lidí před námi hrálo na stejnou notu.
Bez fanfár, bez obalů desek,
bez videoklipů, ale je to ten samý boj.
Se světly reflektorů i bez.
V 70. letech, když jsem se narodil, černoši měli své rituály.
Ta doba měla své účesy, módu, zápasy.
Styl tance.
A to se děje znovu.
Je tu nová estetika…
Nový rituál. Nový způsob uctívání.
Jestli nevěříte, že stadion Palmeiras,
kam přijde 15 000 lidí
a čeká, až James Brown začne zpívat, není projev uctívání…
Je to uctívání.
Je to duchovní.
Zpíváme o svobodě, že? A ta mluví sama za sebe, ve všech koutech.
Pochází z Afriky a je velice bohatá.
Černá hudba je sama o sobě velmi spirituální.
Racionais to vždycky ukazovali.
Tehdy jsme to nevěděli, protože nám bylo 19.
Teď je nám 50.
Máme jinou perspektivu.
A větší moc.
Zdravím!
Pojďme!
Černé drama mezi úspěchem a blátem.
Peníze, problémy, závist, luxus, sláva. Černé drama.
Kudrnaté vlasy, tmavá pleť, rány a značky. Hledám lék.
Černé drama. Snaží se vidět, a nevidí nic
kromě blednoucí hvězdy v dálce.
Vnímej drama v ceně a poplatcích.
V lásce, nenávisti, v pomýlené pomstě.
Černé drama. Vím, kdo intrikuje a kdo je se mnou.
Břemeno, které nesu, abych nebyl jen černý zmetek.
Drama vězení a favel,
Hroby a krev, sirény, pláč a světlo svíček.
Cestující z Brazílie, São Paulo, agónie.
Přežít díky cti a zbabělosti.
Předměstí, uličky a chatrče,
musíš si říkat, co to má s tebou společného.
PROTI GENOCIDĚ ČERNOCHŮ TRUCHLÍME – RASISMUS ZABÍJÍ
Hněv byl ten pocit, který mě přiměl bojovat v rapu a v Racionais.
A ne radost, pohodlí a plný žaludek.
Naopak, prázdný žaludek, nenávist, ambice.
Zločin, fotbal, hudba… Sakra.
Taky jsem tomu neunikl, jsem jen člověk.
Forest Gump je pohádka, radši chci vyprávět pravdivý příběh.
Povím ten svůj.
Hele, byl by to dobrý film.
Černá matka se synem v náručí,
sama v lese z oceli a betonu.
Dívej se znovu a znovu na tu tvář v davu.
Dav je monstrum bez tváře a bez srdce.
Hej, São Paulo, země mrakodrapů.
Mrholení trhá maso, je to babylonská věž.
Brazilská rodina, dva proti světu.
Svobodná matka nadějného vandráka.
Světla, kamera, akce, nahráváme, scéna jede.
Bastard, další hnědý kluk bez táty.
Hej, otrokáři, já vím, kdo jsi.
Sám to nedokážeš, sám to nevyřešíš.
Tvrdil jsi, že je to dobré, a favela se ozvala.
Taky máme whisky, Red Bull, Nike a pušky.
Uznávám, jezdíš v pěkný káře.
A já to neumím s internetem nebo kazetami.
Neumím řídit fáro, možná jsem pozadu.
Asi jo. Ale ty hraješ špinavou hru, já se do ní nehodím.
Jsem samý průšvih od karnevalu do karnevalu.
Jsem z džungle, jsem lev na tvém dvorku.
Už jsi přežil masakr, genocidu.
Přirozeně, jsi nejsilnější přeživší genocidy,
oběť vykořenění a převozu přes oceán. Nestal ses žrádlem pro žraloky.
Tvoji předkové byli sakra silní.
O tom se nemluví.
Sami jsme slabí.
Společně jsme silní.
Dnes je mou vášní hudba. Samozřejmě v prvé řadě pro mou rasu.
Ale dělám hudbu pro ně.
Je to politika po mém.
Protože
revoluce potřebuje srdce.
Překlad titulků: Markéta Demlová