Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Revolusjonen vil komme fra bunnen, fra røttene, fra gjørma.
Én for kjærligheten, to for pengene Et hardt liv, Capão
Jeg er en troens kriger
Én for kjærligheten, to for pengene Et hardt liv, Capão
En troens kriger
Er kriminalitet en sykdom? Her er infeksjonen
Men jeg ødelegger ikke for noen
Så én for kjærligheten, to for pengene
Tre for Afrika og fire for våre brødre
Som er i krig og ikke redde for å feile
Si hva du vil Bare Gud kan dømme
Film alle disse politibilene, bror.
Vi har alle sett konserten til Dr. Dre.
Gutta gikk ut på scenen gjennom skjermen,
som et bilde som er… Tredimensjonalt.
Et tredimensjonalt bilde fra ytre verdensrom.
Det er futuristisk.
Så vi ser det og lar oss inspirere.
"Kult, det er sånn det skal se ut. La oss rappe!"
Og så våkner vi. Se her.
Det er scenen vår.
Til dere og de som ikke har blitt haiføde.
De som kom fra den andre siden av kontinentet,
ofre for den transatlantiske transplantasjonen.
Til de naturlig sterke.
Denne er til dere.
-Gjør Racionais sosialt arbeid? -Her. Dette er det sosiale arbeidet vårt.
Musikk som endrer holdningene til folk, får dem til å tenke.
Én, to, tre, fire!
BLODIG VÅR I CAPÃO
Tidenes mest voldelige helg.
EN NETFLIX-DOKUMENTAR
Få slutt på rasismen! Nå!
Da politiet konfronterte ham, lot de ham ikke forklare seg.
De bare skjøt ham med maskingevær.
Drept på soverommet mens han sov, 23 år gamle Wanderley,
som Dona Ivanda sverger på er en arbeidskar.
Jeg kom større tilbake.
São Paulo, Brasil.
Dette er Racionais MC!
Capão Redondo, São Paulo, Brasil.
Sørsiden på 1970-tallet var fortsatt nesten landlig.
Det var mye hester, kveg,
kjerreveier, gjerder, fotballbaner, barn som fløy drager.
Jeg prøvde bare å holde hodet over vann.
Jeg hadde ingen planer.
Slik jeg var den gangen, ville ikke ført meg noe sted.
Jeg var helt tom i hodet.
Klar til å bli en skurk.
Jeg gikk på en skole med bare hvite,
de mobbet meg på grunn av håret og leppene mine.
De sang rasistiske sanger.
Og jeg reagerte dårlig.
Jeg ble voldelig, slo folk til blods.
Mitt Barrabaz-hjerte For å elske for mye
Kan dømmes in absentia, ifølge loven
Om de visste det jeg vet Ville de ikke elske, ha!
Å være studioartist eller vokalist
føltes like fjernt som Saturn eller Jupiter.
Jeg visste vi ville bli hørt til slutt.
Jeg visste det.
Men det var romantisk og naivt, liksom: "Jeg vil at svarte skal høre meg.
Jeg trenger at de hører meg.
Jeg må inn i hjertene deres." Skjønner du?
Jeg bodde i en krigssone,
det farligste området på sørsiden.
Gata mi endte opp i et skogområde.
Det ble funnet nye lik der hver dag.
Men det var en fotballbane.
Vi fikk et naturlig forhold til lik.
Vi så folk som var blitt hengt eller skutt, og de var der i dagevis.
Sånn var 80-tallet.
Det er en utfordring å gjøre folk bevisst på
det som skjer rundt dem.
Moren min og Browns mor var venner, begge gikk til Seu Isaacs candomblé-hus.
Vi ble familie,
om enn ikke gjennom blod, fra vi var små.
Og vi har holdt sammen siden.
Jeg husker vagt at vi bodde
i Santa Rita familiehage på 70-tallet.
Det var en candomblé-hage,
så familien ga folk husly.
Da søndagsmessen var over, ble det samba.
Søndagene handlet om samba og fellesmåltider.
Så vi vokste opp med musikk.
På 80-tallet var det mange voldelige nabolag på nordsiden.
Men de lå lenger inn.
Der jeg bodde, i Mazzei, var det også vold, men ikke like mye.
Festene foregikk fortsatt hjemme hos folk.
Det var kulturen.
Så det fantes alltid en fest.
Det er en følelse av brorskap som går 400-500 år tilbake i tid.
Vi var sammen i tidligere liv.
Familien min har alltid elsket fester, og vi er en stor familie.
Jeg bodde i Vila Mazzei, og da jeg var 14, begynte jeg å gå ut.
Det formet meg. Jeg bærer det med meg ennå.
Det var slik jeg ble kjent med musikken,
gatene, verden, livet.
Jeg traff også KL Jay i Mazzei.
Det sto en gjeng samlet, og KL Jay danset i midten.
Han hadde Ray Parker-sveis, som Michael Jackson.
Mannen var en legende selv da.
Gjennom breakdancen Laget vi en pakt
Enda en duo fra São Paulo Prøvde lykken
Gjennom mørket Og den fuktige natteluften
Fant vi kuren Men den inneholdt gift
Jeg ser det i øynene til folk når de forlater konserten.
Målet vårt er å få folk til å føle seg bra, oppløftet.
Det er viktig, det er et oppdrag.
Det er oppdraget vårt.
Gjennom musikken.
Vi var best.
Husker du da vi dro hjem til den hvite fyren?
Edi Rock og jeg er fra nordsiden. Brown og Blue fra sørsiden.
Det er en fet beat.
Hvordan kom du deg til sentrum? Med buss?
-Det fantes ikke T-bane. -Buss til Praça da Bandeira.
Buss, T-bane, buss. Buss til Praça da Bandeira, T-bane til Santana…
Vi dro herfra.
Capão.
Bussen brukte én og en halv time til sentrum.
Det var litt av en reise, nesten spirituell.
Du reiste fra fattigdom til et sted som var fullt av lys.
Å reise inn til byen når vi var fattige,
sette oss sultne på bussen, det var som om lysene næret oss.
Og butikkvinduene.
Butikkvinduene, klærne.
Vi dro til platesjapper for å se på plakater og plateomslag.
Eller joggeskoene som var på moten.
Galeria var som å være i Harlem.
Sangene, herrefrisørene, platesjappene…
Alle gestene og ritualene blant unge svarte.
Vi identifiserte oss med det. Det var et vakkert syn.
Å dra til sentrum var som å dra til New York.
Det var svarte fra overalt der, fra nordsiden, vest, øst…
Vi begynte å dra på dansefester.
Vi dro fra sørsiden for å dra på dansefest.
Jeg likte å være del av det.
Det var bra musikk, masse svarte folk, jeg elsket det.
Vi etablerte vårt eget team.
KL Jay og jeg.
Vi spilte musikk fra festene hjemme i nabolaget.
Vi tok med sentrum til nabolaget.
Teamene hadde en tradisjon med å hente over internasjonale grupper.
Første gang jeg så en av dem, som Kool Moe Dee,
tenkte jeg: "Det der kan vi gjøre også."
Du sang et vers mens en DJ scratchet plater.
Rapmusikken kom til meg i 88-87.
Jeg var 17 år.
Jeg jobbet på et lager på Brigadeiro Luís Antônio Avenue.
Vi lastet av lastebiler. Når de var sent ute, pleide jeg å skrive.
Jeg jobbet på kontor
og gikk av på São Bento når jeg skulle på jobb.
Mange navn kommer derfra.
Thaíde, DJ Hum, MC Jack, Backspin, Os Gêmeos…
São Bento var møtestedet for brasiliansk hip-hop.
Se på kreftene der.
Fra og med nå,
to timer med den beste lyden fra São Paulo, med Zimbabwe-teamet.
Lyden av folket.
En dag var vi på São Bento. En fyr kom bort og spurte:
"Hvem er gutta fra Capão som påstår de kan synge?"
"Det er meg!"
Jeg sa aldri at jeg var kjempegod.
"Det er en rappekonkurranse eller noe. La oss melde oss på, bror.
La oss melde oss på."
"Hva skal vi hete?" "Vi finner på noe."
Vi kalte oss B. B Boys og meldte oss på.
Vi rappet to ganger og vant konkurransen.
Vi bare meldte oss på, og så vant vi!
B punktum B Boys. B. B Boys.
Bad Black Boys. Hva forventet du, bror?
Vi var 17.
B. B Boys er navnet Vi er B. B Boys
Hip-hop er vår dans Rap vår stemme
Fra undergrunnen Hvem skulle ha trodd?
Dette er ikke USA Det er Brasils utkant
Alt kan skje Umulig å unngå
Vi dreper og dør Uten grunn, yeah
Vi endte opp på Edifício Copan.
Vi kom dit, en gruppe var i studio, og Edi Rock og KL Jay var der.
"Hva skjer, DJ?" Jeg husker det godt.
Han skvatt tilbake. Vi var bøller fra sørsiden.
Kleber var diskret.
"Jeg heter Edi…" "Rock!", sa han.
"Jeg heter Edi…", og så scratchet han "rock."
"Kjempefett! Helt vilt! Det er New York-stil!"
Vi ble fans av dem.
Jeg heter Edi Rock Og jeg skal vise dere
Rap er en kunst Derfor skal jeg synge
Så skru opp radioen og lytt
Til det jeg sier, for du vil elske det
Vi bestemte oss for å slå sammen
B. B Boys, Brown og Blue og Edi Night og KL Night,
Edi Rock og KL Jay. Vi begynte å omgås.
Jeg traff Milton Sales, som er en viktig del av historien vår.
Han var en del
av forhistorien vår.
Før vi kalte oss Racionais. Milton sørget for møtet
mellom KL Jay, Edi Rock, Brown og Blue.
Det var første gang jeg hørte stemmen min i et opptak.
Han var stor fan av Bob Marley, og han var manager for et reggae-band.
Og han fikk det for seg at vi ville bli Brasils svar på Bob Marley,
for vi snakket om livet til folket.
Om han var uenig med politikken vår, stilte han spørsmål ved den.
Han pekte oss i riktig retning.
"Snakk om dette, for det er nødvendig, og ingen snakker om det.
Dere har rytmen, dere har beaten. Bruk det til å forsvare folket."
Jeg hadde ikke engang varmtvann. Skulle jeg forsvare folket?
Dumme rasister, la oss være i fred
For de fattige familiene Holder ikke ut mer
Alle vet det, og de frykter det
Likegyldigheten mot dem som ikke har noe
De kommer
Med makt Og alltid med fordommer
Og plutselig blir stedet vårt
Et helvete på jord Hvordan kan vi hevde vår rett
Når vi bare er borgere Og de er systemet?
Feilinformasjon er vårt største problem
Men allikevel er målet å være like
Dumme rasister, la oss være i fred
Rappen fikk meg vekk fra Capão. Jeg fikk en jobb langt unna.
KL Jay bodde på nordsiden, så vi sov hos ham.
Slik slapp vi å dø der.
Skjønner du?
Capão hadde ingenting å tilby den gangen.
Bare gjørme og en kule i hodet.
S. LUÍS KIRKEGÅRD
Brown og jeg begynte å jobbe sammen.
Han var arbeidsløs.
Jeg jobbet på et kontor i sentrum og skaffet ham en jobb der.
Vi begynte å se hverandre hver dag.
Vi fikk en invitasjon fra Zimbabwe.
De inviterte Edi Rock, og jeg ble med.
Zimbabwe hadde et fest-nettverk i nabolaget.
Den gangen kalte vi dem Bailes Black, for 90 % av klientellet var svarte.
Nei, kanskje 99 % var svarte.
Etter en stund begynte vi å vokse,
og vi så behovet for live-artister, for det hadde vi ikke.
Vi hadde Carlos Zafé fra Rio og Banda Black Rio, også fra Rio.
Tim Maia, som var fra Rio…
Om vi hadde et plateselskap, kunne vi kanskje skape noe eget.
Vi ville være Brasils svar på Motown.
Kun svart musikk og svarte folk.
Vi laget samlealbumet Consciência Black.
Det besto av flere MC-er, og de som skilte seg ut, fikk en egen LP.
KL Jay kom med en James Brown-plate.
Han samplet en fantastisk James Brown-sang, og jeg rappet over.
Alle ble imponert når jeg rappet. "Jævla bra, bror! Det der er ekte ghetto!"
Opptaket havnet hos gutta i Zimbabwe, og de visste ikke engang hvem som sang.
"Hvem synger dette?" "Jo, det er gutta fra…"
"Hvem?"
Vi er Racionais MC's. Ice Blue, Mano Brown, KL Jay og jeg, Edi Rock
Alt bra, Mano Brown?
Ikke egentlig Hvem henter tilbake uskyldige ofre?
Men livet går videre Hva så? Hvem bryr seg?
Samfunnet slenger bare igjen døra
Hva skjer, Ice Blue? Panikk!
VOLD PÅ SÃO PAULOS SØRSIDE
Så når dagen blir til natt
Bare de som er der Vet hva som skjer
Uvitenheten ser alltid ut til å seire
Og vi er alene Ingen vil høre stemmen vår
Full av grunner Målt i knyttnever
Uten vitner
Og vær du sikker Sannheten skal omgås
For hvem kan garantere for framtiden?
"Pânico na Zona Sul" sladret på vigilantene.
Alle visste det, men ingen snakket om det.
Men "Pânico na Zona Sul" pekte dem ut.
Det er modig gjort.
Og direkte.
De kaller seg hevnere
De dreper og ydmyker og skyter på måfå
Og politiet nekter
Å etterforske sannheten
Fordi det er enklere
Hvorfor hjelpe Dem de kaller kriminelle?
Slik fortsetter historien
Panikken på sørsiden vedvarer
Panikk på sørsiden
Det var et veiskille.
Akkurat som Atom-mauren.
Det var lite og ukjent, men kraftfullt.
Mange mennesker åpnet øynene.
Det førte oss naturlig sammen.
Vi delte et ønske om å lage kraftfull musikk til folket.
For ghettoen, for svarte folk,
for de forfulgte og undertrykte.
Jeg kjente på skyldfølelse fordi jeg ikke var fra favelaen.
Så fant jeg ut at Jorge Ben heller ikke var det, så da var det greit.
Dette er vår greie!
Sørsiden er vår!
Vi gikk til Dona Maria for å øve hos Kleber.
Dona Maria måtte holde ut med oss.
Vi laget mye støy, dagen lang.
Zimbabwe tilbød seg å lage en LP.
Det tok tid før albumet kom ut.
Da det endelig gjorde det, var gruppen svekket.
Vi hadde konserter, men det var ikke nok for meg,
for jeg hadde et barn, jeg hadde to brødre, jeg betalte husleie.
Jeg sluttet i jobben, men albumet var ikke ute ennå.
Faen heller.
Og albumet ble bare aldri sluppet.
Ingenting skjedde. Jeg hadde ingen jobb, ingenting.
En dag dukket Serafim opp med skiva, Holocausto Urbano, i hendene.
"Her er den."
Dæven! Vi klemte hverandre og utbrøt: "Endelig er den ute!"
Holocausto Urbano er ute!
Låtene var enda mer aggressive.
Det var ikke meningen, men tiden vi levde i, krevde det.
Det var et rop som satt fast i strupene våre.
La meg fortelle hvorfor verden er sånn
Den kunne vært bedre, men den er ille
Tøffe tider, livet er tøft
Vi ser etter en grunn
Men ingen vet det Tøft
Tøffe tider
KL Jay!
Tøffe tider…
Ting begynte å skje.
Brown giftet seg med kusinen min Eliane.
Vi hadde slippfest for skiva og tok bussen tilbake.
Vi kjørte gjennom Largo 13 de Maio,
og alle var i kjempegodt humør.
Vi betalte ikke på bussen. Så vi gikk av og begynte å gå.
Sjåføren ropte etter oss. Vi bare gikk uten å si noe.
Etter en stund stanset politiet oss.
Sjåføren ringte dem, og de kom løpende.
De stilte oss vendt mot veggen og ga oss skikkelig juling.
Skikkelig juling.
Særlig Blue og Brown.
Betjenten fikk Brown til å vende seg mot veggen,
og så slo han ham mellom beina, kjørte knyttnevene opp fra bakken.
Hendene mine var i håndjern. Betjenten slo meg i ansiktet.
Jeg var i håndjern.
Så sa betjenten:
"Dere skal i varetekt. Og damene kan dra hjem."
"Jeg drar ikke", sa jeg.
Hadde jeg dratt, er jeg sikker på de ville blitt drept.
Det var skandaløst. Alle var sjokkert.
Man slipper et album, og på vei hjem blir man banket opp.
Tekstene våre handlet allerede om å demonstrere og urbane temaer.
Det var motstand og konfrontasjon
mot all undertrykkelsen vi led under etter diktaturet.
Åttitallet var en forferdelig tid for svarte i Brasil.
FRA 1970 TIL 1980 BLE DEN HVITE BEFOLKNINGEN REDUSERT FRA 61 % TIL 55 %
SAMTIDIG ØKTE DEN SVARTE BEFOLKNINGEN FRA 28 % TIL 38 %
FORTSETTER DET, KAN DEN SVARTE BEFOLKNINGEN NÅ 60 % INNEN ÅR 2000
OG TA OVER BRASILIANSK POLITIKK VED Å TA OVER ALLE NØKKELPOSISJONER
Det er sprøtt, hva?
Fyren sendte ut en kunngjøring
der det sto at svarte kvinner ikke måtte få barn, fordi vi kunne bli en majoritet.
Og dermed overta makten.
FØDSELKONTROLL FOR SVARTE
Det var den tidens utrensning.
Et nytt demokrati ble født, men bare på papiret.
Det ble født i en overgang mellom militærets jernharde grep
i tandem med en økonomisk krise.
Typen rasisme vi har i Brasil, er av typen som tømmer svarte.
Ikke engang hat var igjen.
Og hat kan være en nyttig følelse i krig.
Å føle hat er én ting, å ikke føle noe er noe annet.
Når vi begynte å tenke stort om rap,
ble vi ett med Public Enemy, selv om de ikke visste hvem vi var.
Skjønner du?
Hvor enn de var, ville jeg være også, selv på avstand, eller i tankene.
Visse navn begynte å dukke opp, som Malcolm X og sånt.
Vi ønsket å lære mer, så vi oppsøkte en Black Power-gruppe.
Og andre rappere gjorde det samme.
Vi måtte knytte sammen to ting som var forbundet, men atskilt.
Den organiserte svarte bevegelsen,
med svarte som hadde studert og var bevisste,
men ikke hadde kontakt med sorte unge som ikke var bevisste.
Racionais hadde kontakt med slike unge.
Det var da ting begynte å skje.
Det skulle arrangeres en marsj for å samle svarte folk,
og det gikk rykter om at skinheads planla å dra og banke opp folk.
Vi var på Geledés, og alle var livredde.
"Det er ikke bra, vi bør avlyse…"
"Hva?
Vent. Vi drar tilbake til nabolaget, snart tilbake."
Vi kom tilbake bevæpnet og sa: "Få i gang marsjen, vi er med.
Hvis de blankskallene nærmer seg, blir det hett rundt dem."
To familier gikk sammen. Den politiske svarte bevegelsen
og unge folk som sang.
Trangsynt Trangsynt
Du hører ikke på meg Eller forstår ikke ordene
Jeg prøver å advare Du kaller meg dum nigga
Primitiv og sint Du vet det
Kortstokken er fikset
Du har to veier ut Vær bevisst eller drukne i din egen apati
Velg din vei Ett virus mindre
Vær en sann, ekte og informert svart mann
Eller vær enda en trangsynt bror
VELG DIN VEI
Trangsynt bror
Ett virus mindre
Velg din vei
Vi visste ikke om Racionais ville bli til noe,
hvilken vei kampen gikk, eller hvem som var fienden.
Det var alle.
Selv vår egen uvitenhet var fienden.
Å ikke kjenne saken, uerfarenhet. Alt var fienden.
Med tanke på det er det helt utrolig hva vi fikk til.
Orishaene må ha hatt en finger med i spillet.
Vi var ikke smarte nok til å klare det alene. Seriøst.
Disse bildene.
Der den samme funklåta som…
Dette var hos Zimbabwe.
-Jaså? -Ja.
Vi digget å røyke hasj i bilen mens vi hørte på Jorge Ben.
Jeg ville være som ham, synge som ham.
Jeg så for meg nabolaget mitt når jeg hørte musikken hans.
Det er ikke bare enkelt å slå sammen en politisk tanke
med en dansbar rytme.
Vi hadde ikke den kunnskapen ennå.
Ordforrådet hans var utrolig.
Det var rytmisk i seg selv.
Jeg la merke til et bakgrunnsspor midt i harmoniene, det gikk sånn:
"Carol, Carolina"
Jeg sa: "Jøss, det er rått! Den vokalen er arabisk. Det var Afrika!"
Det var den typen musikk jeg hørte på
da vi laget Raio X do Brasil.
1993 Vi er tilbake, for faen
Racionais
Bruker og misbruker Ytringsfriheten vår
En av de få rettighetene Unge svarte fortsatt har i dette landet
Du går inn i en verden av informasjon
Selvinnsikt, fordømmelse og moro
Dette er et røntgen av Brasil
Velkommen
KL Jay!
Kjør på!
KL Jay, den gale hunden fra nordsiden.
Yo!
Vil dere se noe?
Hva skjer, sørsiden?
Har dere det bra?
Jeg er for nordsiden.
Jeg er for østsiden.
Jeg er for vestsiden.
Jeg er for fred i alle de fattige strøkene på sørsiden!
En helg i parken
Helgen er her Nå vil vi bare ha det gøy
Det er sommer, alle er glade
Januar i São Paulo, sørsiden
Alle slapper av Under den blå himmelen
Jeg vil nyte sola
Treffe kompiser Og spille kurvball
Ikke noe bråk
Jeg er en time unna nabolaget
Snart vil jeg se alle i fred
Én, to, tre biler på fortauet
Alle de rike gutta er glade og i humør
De vasker kjerrene sine i åpne garasjer
De sløser med vann og morer seg
Se på disse folkene
Iskremkiosker, kinoer Oppvarmede basseng
Se på alle de rike guttene og jentene
Drukne den hora i bassenget
Det er go-karts, jeg ser dem
Som de jeg så på TV i går
Sjekk den hotte klubben
Og den svarte gutten Som står og kikker inn
Han husker ikke engang Pengene han må ta med
Til den fulle faren Som står i baren og kjefter
Husker verken i går I dag eller framtiden
Han bare drømmer gjennom veggen
I nabolaget er gleden den samme
Klokken er snart tolv, alle er euforiske
Her bor brødrene og kompisene mine
Og de fleste ser ut som meg
Her er jeg stor, jeg er sjefen i gata
Folk har vært i samba Siden 10.00
Følg med på beaten Og hør på akkordene
Hva sier du, Mano Brown?
Prek for ordenen
Mesteren i lav inntekt
Sørside-samfunnet er verdig
Et lik i trappa En gammel dame kommer
Politi! Død! Politi! Hjelp!
Svarte og fattige folk kjente seg igjen i sangene.
Det var revolusjonen
da vi ble populære.
Første måtte vi nå ut til nabolaget. Inntil da hadde vi ikke klart det.
Hvem var interessert i sånt? "Voz Ativa," "Negro Limitado"?
Noen studenter, noen lærere.
Noen spesialister. Alltid bare "noen".
Vi slo gjennom da "Homem na Estrada" kom ut.
Hvem styrer alt?
De rike.
Hvem dømmer? De rike.
Hvem lager lovene?
De rike.
Jeg har aldri sett en rik tyv dø.
Mange av kompisene mine rakk aldri engang å fylle 23.
De er enten i fengsel eller døde.
Alle kan leve i fred og med rettighetene de har krav på.
Men det finnes folk som vil nekte deg det fordi de mener du er mindre verdt.
Alle her kan bli det de selv ønsker.
Rådmenn, kongressmedlemmer, lærere, advokater,
fotballspillere, sambasyngere eller rappere.
En mann på veien starter livet på ny
Hensikten hans, friheten hans
Har gått tapt, blitt trukket fra
Han vil bevise for seg selv At han har endret seg
At han har kommet seg på beina Og vil leve i fred
Aldri se seg tilbake
Aldri mer kriminalitet
For barndommen hans Var ingen dans på roser
Bare vonde minner fra ungdomsfengsel
Endelig tjener han penger og blir rik
Mange har dødd mens de drømte om det
Men hvem kan være lykkelig Og ikke bli desperat
Der barna blir født inn i fattigdom
Et sted hvor moro la lista
Og candomblé, en velsignelse
Dette er bakgrunnen For historien jeg skal fortelle
En mann på veien
Slik nådde jeg inn til hjertet til folket. Til sjelen deres.
Hvordan snakke om svart og hvit, fattig og rik, til brasilianere?
De er ikke fra Bronx.
De har ikke sett toaletter for "kun hvite" eller "kun svarte".
Det er et annet perspektiv, en annen sensitivitet.
Sangen eksploderte over natta.
I åtte av ti biler spilte de "Homem na Estrada".
Kjære vene.
Radiostasjoner som ikke bare spilte svart musikk, begynte å spille låta.
De spilte den over hele Brasil.
Alle var glade for at låta ble spilt.
LP-ene solgte bra.
Så sa Brown: "Jeg må snakke med deg.
Serafa, jeg er skikkelig sint,
Dette er pisspreik, Serafa. Hva faen?
Låta mi blir spilt overalt.
Den blir spilt på radiostasjoner for rike, på religiøse radiostasjoner.
Jeg skrev ikke den sangen for alle, så hvorfor spiller de den?
Ring dem og få dem til å slutte."
Men jeg hadde ingen autoritet til å nekte folk å spille den.
De tar friheten din Familien din, moralen din
Selv etter at du er ute av fengselet
De vil alltid se på deg Som en tidligere innsatt
Jeg stoler ikke på politiet…
De jævlene!
Da Racionais slo gjennom med "Homem na Estrada",
så satte "Jeg stoler ikke på politiet" seg i hodene på folk.
Og politiet sa: "Hvem er de gutta?" Og så kom de etter oss.
Vi spilte inn den linja,
og vi sang den på konserter.
Publikum gjentok det.
Det var femti tusen som gjentok den, eller hundre tusen.
Politiet hadde ansvaret for sikkerheten under en konsert i Anhangabaú.
Folk sang: "Jeg stoler ikke på politiet, de jævlene." Og hva skjedde?
Konserten ble stanset.
Politiet bare avbrøt den.
Alle politifolk drømte om å konfrontere Racionais.
Politistasjonen ble alltid advart når jeg skulle synge.
De sa: "Alle kan synge her, bortsett fra dem.
De er ikke velkomne her."
Det var et spørsmål om ære for politiet. "Alle andre enn dem."
Vi risikerte å bli skutt på vei ut.
Jeg var på kjøkkenet da telefonen ringte.
"Si til sønnen din
DONA LURDES MOREN TIL ICE BLUE
Be ham slutte å snakke stygt om politiet.
De tror de er så store."
Jeg sa: "Skal du drepe ham, får du drepe meg først."
Min åndelige veileder heter Ogum-de-Lei.
Han tar vare på oss.
Ana var alltid med dem.
Hun her er vennen min, hun er også vennen min. Hvor er…
Hun var med sønnen overalt.
Hun reiste alltid med dem.
Gi deg!
De sto hverandre veldig nær.
Det var bare de to.
Hun var alltid med, og hun kunne alle tekstene.
Yo, Blue.
Siden vi skal til politistasjonen,
for du vet vi må dit, det finnes ingen vei utenom.
Sånn er systemet.
Vi vil se folket vårt
vekk fra alkohol, vekk fra kokain, vekk fra crack, vekk fra kriminalitet.
Men noen folk vil se oss i trøbbel, de vil se oss døde. Seriøst.
De rike får stadig mer makt, og folket vårt taper.
Seriøst.
Og om du protesterer, er du farlig.
3. POLITIDISTRIKT
Idet du velger en side, er konfrontasjon uunngåelig.
Vi sa alt de ikke ønsket å høre.
Vi gjorde det de ikke ville at vi skulle gjøre.
Kan dere gå ut herfra?
Forfølgelsen startet.
Da vi kom til stasjonen, ble sjefen skrekkslagen.
"Hvem er ansvarlig for dette?
Hvem er offiseren med ansvaret?
Dere har tatt med trøbbel.
Tre advokater, én senator,
to kongressmenn og ordføreren ringer meg."
Da viste Racionais styrken sin.
Er dere beredt på krig?
Én for alle,
alle for én!
KL Jay!
Få høre dere!
Racionais!
Bra folk!
Pris Gud!
De beste!
Fra São Paulos gater til resten av verden…
SINTE, RADIKALE, RACIONAIS MCS
DE ER SVARTE, SINTE OG BRUTALE, OG DE LAR INGEN SLIPPE UNNA.
Vi begynte å opptre utenfor São Paulo.
Vi begynte å reise.
Vi gikk på bussen og dro
dit musikken måtte dra, ingen vei utenom. Rappen måtte fram.
Så ble vi bedt om å skaffe oss forretningslisens.
Vi hadde papirer, et kontor og alt mulig.
Regnskapsføreren vår sa at vi burde begynne å bære våpen.
Jeg sa: "Er det sant?"
"Vi er bevæpnet og farlige. Prøv dere." Vi hadde en gjengmentalitet.
Derfor fikk vi ryktet.
"Å dæven, Racionais!"
For når vi kom til et konsertsted, var de fiendtlige.
Vi spilte ikke på denne siden. Vi spilte på steder som Fundão,
der det virkelig var beinhardt. Så vi kunne ikke fremstå som pyser.
Vi måtte være tøffe, beredt på alt.
Ikke ta kameraet vekk fra de karene, ok?
Faen…
Da vi kom til festen i Pelotas,
var det tonnevis av politi der. Digre, hvite, sterke politifolk.
De sparket noen tenåringer.
Så KL Jay går for å snakke med dem.
De slo til en gutt med kjeftet av pistolen.
Han begynte å blø.
En av fetterne våre så at en av politifolkene glemte seg,
så han tok pistolen hans og gikk på bussen.
Plutselig var bussen omringet, og vi var fanget inni den.
Så dukker Priscilla opp.
"Jeg er manageren deres. Jeg skal snakke med dem, ikke vær redd."
Døra til bussen går opp, Priscilla går inn.
Litt senere står vi ved vinduene og sikter mot politiet.
"Faen ta dere, drittsekker!"
Sånn er det! Gutta er samlet, så la oss ha litt moro.
Jeg vil se alle chille, ikke noe trøbbel.
Edi Rock, KL Jay, Ice Blue og Mano Brown.
Vi tok ikke feil.
Betjenten gjorde det enkelt å ta pistolen, og han ville skade oss.
"Ta pistolen din og stikk."
Og så lot de bussen gå.
Men på veien, når vi var rundt
ti kilometer unna der det hadde skjedd,
så skjøt de mot bussen.
Det ble avfyrt mange skudd.
Busselskapet leide aldri ut buss til oss igjen.
-Dra til helvete! -Dra til helvete selv!
-Faen ta deg! -Jeg mener det!
Ikke rør meg! Jeg er politi!
Og hva så?
Etter den jakten fløy vi for første gang som band.
Vi er her, vi klarte det. Ikke sant?
Ikke sant? Kom igjen.
Jeg hadde aldri fløyet før. Det var første gang.
-Det er André, andrepiloten. -Han er her.
Hvor mange skal om bord?
Hør her. Dere er tynne, så dere må bytte plass. Vi får ikke plass.
La oss gjøre klart til take-off. Alle er om bord. Klar til take-off.
Å, kom igjen…
La meg si noe.
Hjelp!
Vi begynte ikke egentlig å reise før etter 94.
Det var lite før det.
Vi dro til Brasília.
Disse bildene er fra Brasília.
-Tok vi buss dit? -Husker ikke. Men ikke fly.
Så hvordan kom vi oss dit? Det var forferdelig.
Husker dere da Cabelo glemte sjekken vår på…
"Manageren vår er en idiot! Du er en…"
Cabelo kom tilbake med pengene. "Vil dere ha penger?"
De første gangene
jeg fikk utbetalt lønn samt penger fra salget,
så ante jeg ikke hva jeg skulle gjøre med pengene.
Milton la dem på bordet, og jeg sa: "Hei, Milton, hva er dette?
Hva skal jeg gjøre med dem? Jeg kan ikke ta dem med meg noe sted."
"Men det er dine penger." "Er alle disse pengene mine?"
Jeg kjøpte motorsykkel, og da jeg kom med den, sa de:
"Viser du deg fram? De vil ikke forstå."
Jeg sa: "Bror.
Kan vi ikke ha fine ting bare fordi vi er svarte og politiske? Hva faen?
Da kan jeg heller slutte, bli gangster og kjøpe meg det jeg vil. Hva sier du?
Kan jeg kjøre sykkelen min? Jeg kjøpte den med mine egne penger.
Greit?"
"Greit."
Og når de minst forventet det, kjøpte jeg en grønn Silverado-pickup.
"Jøss!"
"Jeg trengte en pickup til alle syklene."
Capão Redondo, sørsiden, Ice-T og Racionais. Ok?
Det er tøft her. Det er ekte, ikke sant?
Jeg tror folka fra South Central bør komme hit og se det selv.
Dette er Ice-T som samarbeider med Racionais MC's.
Lyden av favelaen.
MTV Brasil.
Fred.
Vi begynte å kunne leve av musikken.
Vi ble belønnet for arbeidet.
Jeg kunne ikke sitte hjemme.
Jeg var singel, aldri hjemme og hadde penger.
Iblant var jeg ikke hjemme på en uke. Moren min ble sprø.
"Edivaldo, gutt!"
Jeg gikk på nattklubb med Edi Rock.
Vi pleide å gå på Clubhouse.
Ofte.
Det var en overgangstid mellom
å være fattige ungdom og å være rike og berømte.
Det kan være en tøff periode hvis du ikke er…
Ansvarlig. Jeg var veldig uansvarlig, veldig umoden.
Vi kjørte til en konsert, og jeg…
På motorveien, på Marginal,
tråkket jeg på gassen, for vi var sent ute.
En van kjørte inn i midten av veien. Jeg fulgte en bil foran meg,
den svingte, jeg traff den, og den kjørte inn i en gatelykt.
Og fordi vi ikke brukte setebelter,
slo føreren hodet i…
Han fikk store hodeskader og døde.
Bilen min havnet på hodet, og jeg endte på sykehus.
Det var forferdelig.
Jeg var lykkelig, og så "bang!".
Verden raser sammen. "Hva faen?"
Jeg trakk gutta inn i noe som ikke var deres feil.
Det var alvorlig.
Det kunne vært slutten på gruppa.
Hver gang vi ga ut et album, fulgte det noe med det.
Ulykken til Edi Rock, Blue som mistet sønnen.
Ja…
Vi måtte være sterke.
Alt det skjedde samme år som albumet ble gitt ut.
Vår første smak av suksess ble fulgt av død.
Jeg begynte å gå tom for penger.
Jeg kunne ikke betale regningene mine.
Det var en forferdelig tid.
Det var hardt. Jeg levde overfor en kirkegård.
Det var ingen vinduer, huset var muggent.
Jeg tenkte: "Pokker heller, du kan ikke leve sånn.
Se på deg selv. Nå?"
Jeg bodde i Cohab. Akkurat idet jeg trodde livet skulle bli bedre,
så lærte jeg at det alltid kan bli verre.
Cohab var tøffere, til tross for nabolaget.
Det var ikke like romantisk. Det skjedde merkelige ting der.
Datteren min ble født.
Så ble min andre datter født.
Jeg måtte roe meg ned.
Jeg ber alltid om å være et ledende lys.
Brown sa: "La oss lage en ny skive."
"Men hvor starter jeg?"
Du vet, liksom…
Politikken var på et kokepunkt i Brasil.
Hip-hop tok over verden.
En mer frigjørende holdning begynte å blomstre.
Innen da var vi allerede blitt overbevist,
av krefter utenfra, om at vi hadde et oppdrag.
Jeg opplevde en ny livsstil, og det påvirket musikken.
Det var den gotiske fasen vår.
Tyngre språk, mer hardcore.
Dette albumet var et dypdykk ned i helvete.
Seksti prosent av unge fattige uten kriminelt rulleblad
har opplevd politivold.
Tre av fire som drepes av politiet, er svarte.
Bare to prosent av collegestudenter i Brasil er svarte.
Hver fjerde time blir en ung svart person drept med vold i São Paulo.
Jeg er Primo Preto, en overlevende.
Vi snakker for folket.
Vi er en stemme for de stemmeløse.
Folk identifiserer seg med tekstene våre, budskapet vårt, klærne våre.
Og rytmen vår er kraftfull, uimotståelig. Du kan ikke styre deg.
Voldelig, fredelig og sannferdig
Skal jeg kapre fornuften din
Ryste blodet ditt Og nervesystemet
Men det holder ikke Brown er som en rabiat hund
Nummer én, en terrorist fra nabolaget
Snipp, snapp, snute Jeg har noe til deg
En giftig rap eller et regn av kuler
Og profetien ble oppfylt som forutsett
Én-ni-ni-sju! E.KR.
Svart raseri er født på ny
Racionais, kapittel fire, vers tre
Albumet var et fenomen, alle sangene ble hiter.
Tanken var å bli populær blant de unge.
Blant våre egne.
Jeg ble med på "Sobrevivendo no Inferno". Nummeret mitt står i coveret.
Og det ringte i ett.
De hadde to-tre konserter per kveld. Jeg funket som support.
Jeg måtte være tilgjengelig døgnet rundt.
Om noe skjedde, måtte jeg stå klar til å ringe en venn eller en advokat.
Jeg fulgte med over telefonen. "Er dere framme?"
Meires nummer tjente som sykehus, politi, legevakt og bank.
Meire tok den vanskelige jobben.
Jeg pleier å si at om Racionais er et fly, er Meire den svarte boksen.
Fram til da var det jeg som booket konserter.
Hun tok over fra hjemmetelefonen sin.
Så kunne jeg fokusere på den kreative prosessen.
Hver person har sin prosess.
Energien kommer fra innvollene dine, fra blodårene,
og går inn i maskinen.
Som et spøkelse, en ånd.
De går inn i maskinen, du sampler, lager lyder, og så kommer det ut.
Ta "Mágico de Oz" for eksempel.
Jeg var hjemme hos Edi Rock.
Jeg viste ham teksten, og han sa: "Fett. La oss velge en sample."
Jeg viste ham en Isley Brothers-plate.
Låta var langsom, så jeg sa: "Sjekk hvordan den låter på 45."
Så jeg trykket på knappen og…
Og han utbrøt: "Kult! Den vil jeg ha! Dødsbra!"
Alt handler om refleksjon, bror
Det handler om å tenke
Politiet går foran med et dårlig eksempel
Vasker gatene mine med blod Driver hatet dypere inn
Inn i hjørnene av byen
Inn i enkelhetens ytterpunkter
Friheten min ble stjålet
Verdigheten min krenket Nei!
Folk må våkne
Slutt å drepe og forbanne hverandre
Ta den dritten vekk herfra
Gud forby, jeg vil ikke At sønnen min skal dø
Eller at noen i familien min Skal ta en kule
Må jeg dø For at Gud skal høre stemmen min?
Eller må jeg forvandle dette stedet Til magiske Oz
Yo…
Ingen er født til å leve i fangenskap eller innenfor fire vegger.
Eller til å gå med hodet bøyd og hendene bak ryggen.
Så om alle er fanget i samme system,
hvis alle lider, og alle kommer fra samme sted,
fra fattigdom og lidelse. Ikke sant?
Noen har fedre som drikker, noen har ikke en far, som meg.
Noen måtte trekke i tråder for å hjelpe mødrene.
Ingen her er bedre enn noen andre.
Alle gjør feil, alle har sine svakheter.
Vi kan ikke peke og kreve straff,
for alle her blir straffet, og ingen liker det.
-Ikke sant? -Ja!
Pass på ditt, så passer jeg på mitt. Slik blir det fred.
Dette jækla stedet er et minefelt
Hvor mange ganger har jeg tenkt på Å kaste meg av?
Men nabolaget er alt jeg har
Livet mitt er her, jeg kan ikke bare dra
Det er lett å flykte Men jeg gjør det ikke
Jeg sviker ikke Den jeg var, den jeg er
Jeg liker hvor jeg er på vei Og der jeg har vært
Lærdommen fra favelaen Var for god for meg
Sangen handler om sin tid, så folk likte den.
Det var en velsignet tid.
For det var virkeligheten min.
Jeg bodde der. Jeg forstår hvorfor folk
holdt fast ved den sangen. Det er en velsignet sang.
Yo…
Husker noen når dette skjedde?
Mange av dere var kanskje bare barn og husker det ikke.
Men dere andre husker.
Det tilhører nyere brasiliansk historie.
Det skjedde i Vigário og Candelária.
Og det skjer i São Paulo hele tiden.
Enda en del av Brasils historie skrevet i blod.
I São Paulo ble 341 opprørspolitifolk
sendt inn i niende avdeling av Carandiru-fengselet.
Soldatene skulle få kontroll over et opprør.
VI SØRGER
Under operasjonen ble 111 innsatte drept.
São Paulo, 1. oktober, 1992. Klokken åtte om morgenen.
Her er jeg, nok en dag
Under vaktens blodtørstige blikk
Du vet ikke hvordan det er å gå
Med hodet i siktet til en HK
Et tysk maskingevær, eller israelsk
Skyter skurker i fillebiter
Egentlig ville jeg ikke skrive den låta.
Gutta fra niende avdeling spurte meg.
"Ingen snakker om det. Du må gjøre det."
Noen av vennene mine i fengsel og andre fulgte med
på en samtale på fotballbanen.
Jeg ble introdusert til en eldre fyr.
Jocenir.
Han skrev en politisk tekst om nedslaktingen.
Da de introduserte oss på banen i åttende avdeling, under kampen,
det var varmt, og vi røyket så tjukke jointer.
Jeg leste det og sa: "Jøss, dødsbra saker."
Jeg tok med meg teksten, han brydde seg ikke.
Jeg lette etter ham året etter, men han var i et annet fengsel.
Det tok meg et år å finne ham igjen.
Og sangen hadde blitt stor.
Skjønner du?
Den eksploderte, for vi filmet videoen i fengselet,
og videoen vant MTV Brasils Folkets Valg-pris. Den tok helt av.
Racionais MC's!
MUSIKKVIDEO-AWARDS BRAZIL MTV - 1998
BESTE RAPPEVIDEO
Det var en milepæl for hele bevegelsen.
For oss var det som verdenscupen, alle heiet og jublet.
Vi holdt en ni minutter lang tale,
takket folk og snakket om favelaen og fengselssystemet.
Mange folk trodde ikke på musikken vår.
De sa at rap ikke er musikk.
Men her er greia. Racionais har et oppdrag, og vi stanser ikke.
Musikken vår er fra nabolaget.
Det er musikk fra svarte folk til svarte folk.
De fire gutta fra favelaen bor fortsatt i favelaen,
men nå har vi en stemme.
Vi har kommet for å bli.
De beste artistene i verden er her.
SEERNES VALG, INTERNASJONALT
Brasil, Racionais MC's, "Diário de um Detento".
Albumet ble kjent i utlandet. Vi dro ut.
Vi dro til California, New York, Tyskland, Japan et par ganger.
Han sa han skulle gå og spise frokost, så gikk han.
Jeg ba ham vente, men døra lukket seg. Nå venter jeg på nøkkelen.
Takk.
Jeg så Brasil i et annet lys utenfra.
Vi har en annen væremåte her enn der ute.
-Det er best å prøve å ikke forstå. -Hva skjer?
Hei, hvordan går det?
Kult. Jeg er her med gutta. Se, her er de.
-Yo, yo. -Yo, bror!
Se på rapperne!
Yo, yo.
Bankranet er underveis. Sjekk prosjektet.
Det liker jeg.
-Se på dem. -De tar over verden?
Hersk over verden!
Det er mange bra folk, låtskrivere og filosofer
som åpner opp dialogen, utvider perspektivet, fornyer kampen.
Min mors forfedre kom derfra.
Øst-Afrika. Cushitic-folket.
De var et gammelt folk som levde i hele denne regionen.
-Det er sjeldent, hva? -Ja.
-De fleste kommer fra denne siden. -Ja. Brasil kommer i stor grad herfra.
Og herfra. Benin.
Min mors forfedre har også røtter i Benin.
De dro herfra og hit, forlot havnen og dro til Brasil.
Sobrevivendo no Inferno frigjorde meg fra slaveriet.
God kveld.
Jeg er William fra Zimbabwe Records.
Vi er her for å overrekke gullplate
og platinaplate til Racionais!
For masse hardt arbeid, uten promo. Dere gjorde dette selv!
Dette er Mano Brown.
Han lot oss gå tomme for bensin.
Kan du tro det?
Mano Brown…
…fra Racionais MC's!
Racionais inkluderte mange flere utover bare oss fire.
Det har alltid handlet om arven og våre allierte.
Hver av oss har forbindelser med andre artister.
Det var hensikten, ikke sant?
Å promotere nye artister og holde maskineriet i gang.
Ed Loco lærer oss å distribuere makt til folket.
Fortell om å etablere et studio for å hjelpe gruppene.
Jeg jobber fortsatt i det små og hjemmefra
og gjør det jeg kan for å hjelpe bevegelsen.
Racionais var mer modne,
mer selvstendige, når det gjaldt å lage musikk.
Vi hadde vårt eget utstyr og kunne gjøre det hjemme.
Dexter fikk et tilbud og gikk i studio i fengselet.
Vi ble bedt om å produsere skiva.
Det var et prosjekt i fengselet der man tillot besøk i ukedagene.
Vi snakket med ham der.
Og lederne for bevegelsen kom og snakket med meg.
Det var mange rappegrupper i fengsel. Det var et sosialt fenomen.
"Diário de um Detento." Vi filmet videoen der,
og det åpnet sinnene deres. De hadde mye fritid i fengselet.
Så de begynte å rappe, og det kom nye grupper.
Da vi begynte å høre på Racionais, dæven!
Svarte folk ble dypt påvirket i alle de ulike nabolagene.
Det var en vekker.
En vekker, en øyeåpner, et krigsrop, et krav om fokus…
Alt du kan tenke deg.
Jeg ville ha en gotisk font på coveret, slik rappere fra LA brukte.
Det funket bra,
med symbolene og alt mulig. Jeg ville ha det på skiva.
Vi puttet et kors på coveret,
og noen dukket opp på konsertene med digre bibler, utkledd som prester.
Ekstremister.
De blandet tanker om rase, Gud og kriminalitet. Skjønner du?
-Det gjør vondt. -Coquinho! Lukk vinduet.
Du skader armen min, bror!
Kjære vene…
Armen hans kunne brekke.
-Ja! -Pokker heller!
Ja. Nitten nittiåtte.
Mano Brown, KL Jay, Ice Blue og Edi Rock.
Sørsiden, nordsiden.
Stemmen til favelaen som er en del av det.
"Om jeg enn skulle vandre i dødsskyggens dal,
frykter jeg intet ondt, for du er med meg."
Vi er sammen i dette hølet!
Jeg la merke til at albumet ble en slags eksorsisme.
Når jeg sang den på konsertene, gjentok ordene,
det samme igjen og igjen, alle sammen, så var atmosfæren forferdelig.
Jeg likte det ikke, jeg sang uten å mene det.
Jeg koste meg ikke lenger med festen.
Vi kom fra en spirituell bakgrunn.
Og de sangene handlet om blodbad.
Folk hørte på dem hjemme, steder der de skulle kose seg.
Jeg mener, ærlig talt. Det er farlig.
Noe måtte gjøres.
Jeg tror på ordenes kraft.
Yo, hør her…
Da jeg så døde folk på konsertene med Racionais-trøye, begynte jeg å tenke.
Da de kastet et lik foran meg i Bauru,
hadde jeg allerede begynt å tenke nytt.
Jeg følte meg ubrukelig.
De visste ikke hva de skulle gjøre og kastet liket foran meg.
Skjønner du?
Folk tråkket over ham for å be om autografer. Jeg så det.
Fyren vred seg i smerte, og folk tråkket over ham for å be om autografer.
-Stans, bror. Yo, dere, stans. -Dette er pisspreik.
Hvordan kan jeg snakke om fred mens dere dreper hverandre?
Dra til helvete!
Er jeg sprø som snakker om fred? La meg si dere én ting.
Systemet driter i om det er ti døde personer utenfor, ok?
De vil se dere alle døde. Dere har bare hverandre, skjønner dere?
Og tankene deres. Ok?
Hør her. Sobrevivendo no Inferno fikk oss vekk fra favelaen.
Collegestudenter elsket den.
Da jeg skjønte det, måtte jeg skifte strategi.
Jeg sa: "La oss forsvinne, bror.
Alt er galt. Jeg koser meg ikke. Det er gammelt nytt."
En dag sa Brown: "Hvor mange konserter har vi igjen?"
Bang. "Bare så mange?
La oss gjøre dem, og så slutter vi, på ubestemt tid."
"Hva mener du? Vi vil sulte i hjel."
"Det fikser du. Har ikke du vært gangster?
Fiks det. Kan du ikke noe annet enn å synge?
La oss bruke det vi har og starte på ny."
Så vi flyttet tilbake til nabolagene.
Vi tilbrakte tid der, pustet inn luften.
Etter at vi la opp, dro jeg tilbake, og enda dypere inn.
Jeg dro tilbake til Jardim Leblon, til røttene mine,
for å se til folket mitt. Jeg dro tilbake.
Jeg vil nevne Brasil, særlig São Paulo.
La oss snakke om de 500 årene, denne løgnen.
Til helvete med 500-årsdagen for oppdagelsen!
Pedro Álvares Cabral og Christopher Columbus, skamløse europeere
som kom hit og slaktet ned folk. Og på skolen behandles de som helter.
Faen ta det, bror!
Yo, neste uke har vi UTen Play, ok? Ha det.
År 2000 var et vendepunkt, lik det eller ei.
Alt fra 90-tallet begynte å se ut som 90-tallet.
Fra 2000 fantes det ingen annen vei.
Da undergrunnsbanen og Lula kom, var modernismen kommet til Capão.
Sammen med PCC og alt annet.
BACACHERI - VEI OG JERNBANE FLYPLASS - BR116 SÃO PAULO
CARANDIRU FENGSEL SÃO PAULO
Neste stasjon, Capão Redondo.
Da forsto jeg alt på nytt.
Det var en ny generasjon av narkomane, gale,
triste folk, folk som led av nye grunner.
Men jeg så også folk overvinne det med stor verdighet.
Overvinne sykdom, fattigdom…
Uten å gråte og klage, men elegant.
Vakkert.
Det var en venn av oss, DJ Nel.
Jeg ble kjent med ham mellom to album,
og han begynte å fortelle meg om andre ting.
Andre lyder.
Han sa: "Du må høre på Milton Nascimento.
Du må høre på Miles Davis.
Du må høre på Clube da Esquina.
Musikken deres har ingen dimensjoner.
Den er som en stein i ansiktet på lytteren.
Den trenger flere lag."
"Flere lag?", spurte jeg.
"Du må prøve LSD."
Han snakket om vann og natur.
Han spilte musikk, drakk vin og røyket hasj
midt på ettermiddagen, for ti dollar.
Det var greia hans. Jeg tenkte: "Kult! Jeg ville aldri lagt merke til det."
"Nyt øyeblikket, bare nyt det du kan, bror.
Ikke alt handler om samfunnet. Vi takler ikke alt det.
Kjenn deg selv først."
Jeg var enig med ham, men jeg skjønte ingenting.
Det var en galning som ga råd til en idiot.
Jeg trodde jeg var kul, men jeg var en idiot. Jeg skjønte ingenting.
Det manglet på den siste skiva.
Den nye dimensjonen.
Og jeg forelsket meg i det.
Han føler musikken.
Jeg begynte å gå til demningen når det regnet.
Når ingen andre var der.
Når jeg hadde alt for meg selv.
Det grå lyset…
Det var selvbeskuende.
Vind, torden…
…nevrose.
Det var et perspektiv vi ikke hadde utforsket
på den siste skiva.
Følelsen av svakhet vi deler, men ikke snakker om.
Din velsignelse, mor Vi begynner sendingen
Dette er Exodus Radio
Hei, hei
La oss våkne, la oss våkne
For solen våkner ikke Kom, la oss våkne
Tiden går aldri lei
Du ba om det
Du ba om en mulighet En ny sjanse
Gud er god, er Han ikke?
Hei, en ny dag bare for deg
For en vakker blå himmel!
La oss våkne, la oss våkne
Se på deg Jeg stoler på deg i denne krigen
Dovenskap er seierens fiende
Den svake faller ut Den feige dør uten engang å prøve
Jeg sier det, livet er tøft Du stoler ikke engang på deg selv
Og fiender finnes overalt
Asfaltjungelen knuser den ydmyke
Du er så stor som drømmene dine Gjør det rette, gjør det du vil
La oss våkne Hold hodet høyt med oppriktighet
Er du redd? Det har aldri vært lett
Samle deg sammen og gå inn i kampen Men husk, samme hva som skjer
Så er det ingenting som enda en dag
Vi er tilbake, brødre!
Du er i São Paulos gater
Hvor gutter holder følelsene Under sålen på skoen
Ikke pessimisme Bare sånn det er
Lever og lever stort Gutta blåser røyk
Det er den søte giften
Canela!
Jeg snublet, men kom tilbake til deg
Kom tilbake til brødrene
Og til pengene
Og Herre
Så godt det føles!
Sånn er det
Hodet mitt er en labyrint Mitt hjerte gråter
Det gråter nå, men vil le senere
Bli med meg, bror, bli med meg
Vi fokuserte på nabolaget. Venner, fester, familie. Røttene våre.
En gruppe galninger Samlet på gatehjørnene
Jeg så: "Nå gjør vi det!"
Vi gjør det som trengs
Gjør det selv
Du for oss, oss for oss selv
For oss og våre like
Og for naboen vår
Og sånn er det
Jeg føler det jeg kan, nerver og bein, ja
Om vi er de vi er Et nett av kromosomer
Med styrker og svakheter
Sånn er det bare
Ha tro, for Gud er rettferdig
Aldri glem, bror
Hold hodet høyt
Samme hva eller når
Ha tro Blomster vokser selv på dynga
Be for oss, pastor, husk oss
Kveldens gudstjeneste går fortsatt bra
Jeg beundrer de troende Unnskyld meg
For noe lureri Jeg beklager så mye
Iblant blir jeg usikker
Som en kjøter Uten tro på framtiden
Så kommer det noen. Hvem er hvem? Hvem kan det være?
Gi meg en leke som river opp klær
Jeg er pretensiøs nok til å si at jeg personifiserte ånden
til nabolaget den dagen.
Alle kodene.
Jeg er en kriger av rap
Alltid høyspent
Én for én, Gud for alle Jeg er på vei gjennom
Et tøft liv Men å være offer er ikke noe for meg
Rettferdighet og frihet Saken min er ekte
Rappen min er de gales kor Og de romantiske
Jeg smiler som et barn samme hvor jeg
Kom igjen For brødrene
Jeg tilbyr mitt nærvær
Kanskje forvirrende Men ekte og intenst
Min kjære Marvin Gaye Lørdag på motorveien
Det som er, det er Vi kjører til slutten.
Kall på meg, på oss Hvor vi enn trengs
I Paradis eller på dommedag, pastor
Kall på meg og mine brødre Jeg ber deg
Favela, Fundão Udødeliggjort i min poesi
Hardt liv
Folk fra nabolagene forsto hverandre der.
Det var ikke begrenset til Brown eller Blue, det gjaldt mange.
De organiserte én gate, og så en til, og startet slik en kjedereaksjon.
Mange team, navn og plateselskaper ble født i nabolagene.
Mange ulike capser.
Det oppsto mange kollektiver.
Det er en kombinasjon
av ambisjoner, selvtillit, uavhengighet…
Og det var slik vi fikk med oss alle i nabolaget.
Folk som ikke likte rap, ville uansett representere nabolaget.
Og ikke bøye hodet for noen.
Folk virket ikke lenger så undertrykket og villedet.
Om du følger godt med, med sine rette og gale
så har nabolaget sine meninger og setter ting i gang.
"Ja, akkurat, la oss gjøre det."
Det skjedde virkelig ting der.
Tankegangen vår før dette albumet
var et undertrykt, uvitende nabolag. Fremmedgjort.
Noe jeg tilbakeviser på skiva.
Det er første gang vi spiller ute midt på natta her i São Paulo.
Ved soloppgang, klokka 04, kanskje 05.
Dere som er på vei til jobb,
ta på dere frakk og lue, for det er ti grader i São Paulo.
Fullmånen lyser opp gatene i Capão
Gud alene står over oss Ydmyk, ikke sant?
Skål! Klink! Kvinner og høy musikk
Hvitvin En god advokat til alle og enhver
Det er kaldt som faen
Men hva gjør vi Tirsdag er en dårlig dag for fest
Det har aldri endret seg, og aldri vil
Lukten av bål fyller luften
Søndag morgen i São Paulo.
Uro og vandalisme
på Racionais MC's konsert under Virada Cultural de São Paulo.
…på konserten til Racionais MC's.
Racionais MC's.
…til Racionais MC's.
Praça da Sé ble en krigssone.
Folk prøvde desperat å komme seg unna konfrontasjonene.
Kom hit!
Kunne politiet ha unngått det?
Det var et dikt.
La meg fortelle hvor det begynte.
Det var sånn her.
Det var en gutt.
Politiet løp etter ham.
En svart gutt. Og han smatt unna politiet.
Det regnet, bakken var våt. Politimannen falt og kom seg ikke opp.
Politimannen hylte. Og resten av politiet løp etter gutten.
De var mange. Og han løp.
På scenen sa jeg:
"Militærpolitiet ble opprettet for å fange slaver på flukt."
Forsiktig med de pistolene. Ikke skyt noen!
Rappegruppen ba folkemengden gå vekk fra politiet, men til ingen nytte.
Gå vekk fra politiet! Hold dere unna dem!
Folk begynte å slåss, og folkemengden delte seg.
Politiet på én side, de unge på den andre. Fullt kaos.
Det føltes som å være i en krigssone.
Gutta med stokker og stein Politiet med rifler og bomber
Biler brenner Ståldører lukker seg
En mor roper på sin sønn Mens hun blir skutt
Noen har mistet noen Sjelen er i avtrekkeren
Løp til undergrunnsbanen
Trøbbel i korridorene
Noen ble trampet ned Og der ble de liggende
I sidegatene Fortsatte det hele
Krig og ødeleggelse Verdens ende
Det var aldri sikkert. Det var alltid anspent.
De forbød oss å opptre utendørs,
og de begynte en forfølgelseskampanje.
De mente vi var en fare for samfunnet,
en fare for den offentlige sikkerheten, samfunnets sikkerhet.
Det var staten, politiet. Men uansett.
Det var planlagt, for alt ble gjort etter boka,
kontraktene og alt mulig.
Det var ingen grunn til at det skulle skje,
eller at Racionais skulle nektes å spille i São Paulo.
Jeg er sikker på at det var et politisk spill av et slag.
Det føltes som alt ville gå over.
Hva er jeg?
Jeg er klar og salt Jeg får plass i øyet, men veier et tonn
Jeg smaker som havet Og kan være diskret
Jeg bor i smerten Der trives jeg best
I nattens mørke Er jeg hevnens gissel
Desperasjonens søster Håpets verste fiende
Jeg utløses av skadedyr, noe trivielt
Eller av kjærlighet Eller din blomsts torn
Jeg elsker drama Jeg kommer til sengen din
Villig Uten tillatelse, du får meg til å lide
Jeg trodde jeg var sterk
Jeg blir svak Når andre kommer
Om livet er tøft, og ting går sakte
La meg bare gå mot vinden nå
Hvorfor være tøff om hjertet er sårt?
Men ikke vinden Den er myk, men nådeløs og kald
Og jeg er varm
Jeg smurte poetens gretne setning Jeg løp ned profetens brune skinn
Larvene åpner veien Når en manns tåre faller
Dette er din livslange kamp
De sier at menn ikke gråter Ja, særlig
Ikke følg mengden, bror Jesus gråt
Pokker heller, bror, hør her Og jeg er kanskje høy
Men verdens ende kan være nær
Hva kan du gjøre Når festningen skjelver
Og alt det gode rundt deg Blir fordervet?
Alle som frontet den Svarte revolusjonen, ble forfulgt.
Og dermed brakt til taushet.
Alt jeg gjorde og gjør, er basert på Marighellas kode.
Intervallen mellom platene var ti år.
Marighella sparket i gang comebacket vårt.
Stille, ellers dør du.
Kom igjen! Fort, for helvete!
Ned på knærne, jævel!
Radio Frihet er på luften.
Det er det nabolaget tenker om Marighella.
Mange kjente seg igjen i mange ting.
Mange fattet interesse for ham.
…Carlos Marighella.
Han var en engel. Han hadde enkle drømmer.
Drømmer om likhet.
Reis dere for Generalen Tusen ansikt av en lojal mann
Kom igjen!
Reis dere for Generalen Tusen ansikt av en lojal mann
Beskytter av folket
Tre reinkarnasjoner av kjendisbøller Med geniale hoder samlet i Himmelen
Den hengivnes mål Hvis Gud vil ha troskap. Konsumer…
Du får bare førsteplass et par ganger i livet.
Men denne videoen tok førsteplass igjen.
Racionais MC's!
Vi er i live!
Og for å avgjøre det beste av VMB gjennom tidene,
tidenes beste VMB-konsert,
gir jeg dere Racionais!
Så opptrådte vi live på MTV etter mange år.
Og på TV. Vi hadde vært på MTV i 98.
Hvor mange år senere? Fjorten.
Vi hadde et nytt syn på ting, etter mye endring,
mer erfaring og etter å ha blitt sterkere sammen.
Det var da Eliane dukket opp
og sa: "Vi må gjøre dette sammen."
ELIANE DIAS RACIONAIS' MANAGER SIDEN 2012
Fra lav selvtillit til mangel på mot,
og de gjør oss modige.
Slik at vi også kan gjøre det. "Jeg kan og vil gjøre det."
Det skjedde med meg og mange andre.
Daglig hører jeg: "Racionais endret livet mitt."
"Jeg hørte en låt av Racionais, og den endret livet mitt."
"De fikk meg til å begynne å studere."
Etter Virada Cultural i 2007
og alt som skjedde der, stanset Racionais opp.
Men så ba managementet deres dem om å opptre igjen.
"Tiden er inne, kom igjen."
Jeg sa bare: "Politiet kan holde seg unna.
De trengs ikke, det blir ikke bråk. Racionais vil kommunisere."
Publikum lytter og hører på det de sier.
Som en kanal, en navlestreng.
Og folk blir sinte når den kanalen blir avbrutt.
Til slutt kom vi fram til en avtale.
Politiet skulle holde seg i bakgrunnen, ikke gå inn i folkemengden.
Og alt gikk fint.
Det var 100 000 mennesker på Racionais-konserten, uten problemer.
Racionais MC's!
Det ble stort på internett å høre på Racionais.
Brown spurte meg om å bli med i videoen til "Marighella".
Det var en ære å få fortelle historien til en brasiliansk helt,
sammen med mine egne helter, Racionais.
Det minner meg på et sitat av Malcolm X.
Han sa at de eneste som virkelig har endret historien,
er de som har endret menneskets syn på seg selv.
Racionais gjorde det.
De endret ikke bare én person, men en hel generasjon.
Det er nødvendig å tro At drømmen er mulig
Ingenting hindrer deg Du, bror, er uslåelig
De dårlige tidene vil passere Det er bare en fase
Lidelsen gir næring til motet
Så begynte vi å se etter konsertsteder.
Vi ville finne de beste stedene og opptre der.
Men da sa folk: "Skal Racionais spille her?
De vil ødelegge alt! Publikum vil rasere alt."
"Nei da", sa jeg.
Etter 30 år vil du bare at folk kommer seg helskinnet hjem.
Jeg gidder ikke sånne klisjeer.
Folk som dør på konsertene.
Denne er til dere
Hold dere i live
Mange som var på den konserten, hadde aldri satt sin fot på et sånt sted.
QUAD STUDIOER NEW YORK, 2014
Så bestemte de seg for å lage albumet.
De dro til New York for å spille inn.
Skjønner du? Det kan ikke være ba-dum, og så ba-dum-dum.
Det er…
Akkurat. Hører du de to gangene?
Du har ikke én basstromme til å gjøre det disse tre prøver på?
For jeg laget den hjemme.
Men det vil aldri bli så bra som den originale, tunga basstromma.
Skjønner du?
Verden har endret seg siden 2002.
Tretten år senere.
Brasil så ut til å være i en fase med fremskritt.
Vi så det på folk, mat, drikke, klær, klokker.
Hverdagslivet.
Det påvirker livet på gata, og musikken også.
Ok, alt er klart.
Snart kommer gutta for å hente pengene fra vanntårnet.
Hør på meg! Dette er et fiktivt stykke.
Alle likheter med noens virkelighet…
BLACK BLUE RACIONAIS-FAMILIEN
…er rene tilfeldigheter.
Her er greia, B.
Det er masse purk i gatene. Ting kan gå til helvete.
Oppfattet. Be gutta være på vakt,
sørge for at de ikke blir forfulgt, og at mobilene deres funker. Over.
Oppfattet. Varene er i orden. Jeg kommer med dem.
Samme sted, samme tid. Over.
Alle vet at situasjonen er heftig,
ting går sakte, og vi har oversikten.
Farger og verdier…
Vi har tatt over!
Over.
Vi er hva vi er
Farger og verdier
Vi er hva vi er Farger og verdier
Funk Conspiracy Internasjonalt i Jamaica, Queens
Fundão, Sabin En jobb for meg
Om Gud gjorde meg slik
Da er vi skuls Jeg kjøpte litt gress
Skyer og sorte får følger meg
Mørke tider kommer Og det var oss også
Jeg går, går, går langs den tynne linjen
På landet hvis helt drepte En million indianere
Rundt kantene Den svarte mannen er konge
Spiller ingen rolle om du liker oss
Fornedre meg selv for å glede deg? Aldri!
Fordi jeg ikke sier noe Tror de jeg ikke vet
São Paulo har mye penger
Uten å miste fokus Sjekk flowen
Ser du, Cross Fox, Tucson, X5, bang
Svart og gyllengult, overdådig
Vi er hva vi er
Farger og verdier
Det er rap. Forretninger, det virkelige liv.
I kulissene.
Det er livet på bordet, perspektiv, investerte drømmer, mange ting.
Jeg er en forretningsleder, en klanpatriark.
Fra filosofi til romantikk til…
Det er mer seriøst enn det virker. Der har du Racionais.
Ja, jeg skjønner!
Jeg vil at de skal gå enda lenger enn meg, de unge, de nye rapperne.
Jeg vil at de går enda lenger, slik jeg sikter.
Hvis ikke gjør jeg det.
Får det til å skje.
Rop ut, rop ut, rop ut Rop ut, her er vi, dødsfett
Vi hyller racet Fremskritt for oss
En utvidet business På baksiden av klubben
Drep dovenskapen og lediggangens drage
En samlet familie knuser en boikott
Kom igjen, Pixote Hollywood venter ikke
Svarte folk i den nye tiden
Få det til å skje, hvorfor ikke?
For hvert år som går, planlegger jeg å gå lenger inn.
Skjønner du?
For jeg har stort press på meg for å dra. Fra alle kanter.
Ok? Jeg må investere for å bli.
Det er ikke gratis å bli værende i favelaen og følge med. Det koster.
Jeg er en favela-guttunge.
Jeg ville ha en fet motorsykkel, som alle andre.
Og det er kult at folk vet at jeg ikke har stjålet den.
Ikke sant? Det er bedre at folk vet det.
Du drømmer om en rød Fireblade
En Repsol CBR, en VMAX, en pad
En Audi R8 GT, en Carrera Porsche
En Zenith på håndleddet Eller en Patek Philippe
Et gullkjede med diamanter og safirer
Et smykke folk ikke tror på
En svart gutt uten en far Som står på sitt
Drar til sjappa Ser en ny bil og sier
"Jeg tar den, og til full pris!"
Men selv om du kan betale
Vil noen fortsatt være mistenksomme
For rasisme har vært i forkledning I århundrer
De godtar verken statusen Eller hudfargen din
Jeg liker å spise. Jeg liker å gå på restaurant.
Svarte går ikke på restaurant i São Paulo.
Men Blue gjør det.
Jeg innså at jeg klippet håret for å passe inn på sånne steder.
Jeg tenkte: "Faen heller.
Det er på tide å la håret vokse og få flere tatoveringer…
Jeg vil ut dit og lage en scene,
jeg vil gjøre dem ukomfortable."
Det er ingen vei tilbake. Vi har kommet for å bli. Slavetiden er over.
Over halve Brasils befolkning anser seg som svarte.
I Rio de Janeiro fikk Marielle femte mest stemmer…
Det er i gang, vi ser det!
Vi føler det og begynner å se det.
"Svarte folk klarer det, bror!"
Et av landets fremste universiteter
vil inkludere Racionais i pensum til opptaksprøven for 2020.
RACIONAIS MC'S, BRASILS PUBLIC ENEMY
Jeg drømte ikke om en yacht eller…
Nei, jeg drømte om hvite joggesko og blå jeans.
Det var denne gangsterens drøm. "Hvite joggesko og blå jeans.
Så fort jeg får penger,
skal jeg bruke alt på kjeks og dessert og spise til jeg kaster opp."
Jeg ser meg tilbake mens jeg synger, og jeg ser Kleber der oppe,
den fantastiske scenen, det enorme miksebordet,
og han scratcher slik han gjorde den gangen vi øvde på…
Dæven, så kult.
Det er rørende. Jævlig kult.
…sette opp en scene…
-Nei, det var… -Dagen jeg nesten døde?
Husker dere det?
Milton skulle møte oss klokka 06.00 i Taboão for å laste på bilen.
Jeg husker det. Var han ikke sint, og bannet og kjeftet?
-Klokka 06. -"Er ikke dere artister?"
-Og da han kom… -Når kom han?
Klokka tolv.
Eieren av stedet var veldig blid.
Han satte en gitar på gulvet og sa: "Ser dere denne gitaren?
Jeg liker denne gitaren bedre enn min kone.
Den er fra 66, fra festivaler og greier.!
"Jøss, dødsfett."
Det var jævla fett. Gitaren på gulvet… Vi bare sto der og beundret den.
Jeg var sint, det var så mange kasser å laste av.
Det lå en kornett oppå en av kassene.
Kornetten skled, og han klarte ikke å gripe den.
Gjett hvor kornetten landet.
-På gitaren. -På gitaren!
Og kassen falt i hodet på ham. "Blue! Gikk det bra?"
Og fyren bare: "Drit i ham! Gitaren min!"
Den rev av bakdelen av gitaren. Den buede delen.
Den rev av en del av gitaren.
Fyren sa: "Hva var det?" Da han så gitaren, utbrøt han:
"Hva i helvete har dere gjort?
Jævla idioter!"
"Idiot" dekker det ikke…
Trettien år senere.
Det er et annet øyeblikk.
Men røttene mine vil alltid være her, for det er fint å være med familien.
Det er røttene mine.
De enkle tingene.
Der er livets ekte verdier.
Å ha de du elsker, familien din, ved din side.
Alt dette får deg til å se på deg selv, på livet, på fortiden.
En forbindelse med mitt gamle jeg.
Som om jeg våknet i huset i nabolaget mitt den gangen i 87.
Om jeg ikke kan se for meg det, kan jeg ikke forstå folkene der nå.
D-dur!
Når hanen galer Og kunngjør en ny dag
Velsigne oss, Fruen av rosenkransen Be for vår glede
La meg si det!
Tilgi meg om jeg har bedt om hjelp Av vår Fader for mange ganger
Måtte mine brødres blod Aldri igjen stenke jorda under oss
Måtte ropet som engang kalte til krig Bli en sang for fred
Blomster vokser på dynga Som Racionais en gang sang
Racionais
Måtte ropet som engang kalte til krig Bli en sang for fred
Blomster vokser på dynga Som Racionais en gang sang
Når hanen…
Når hanen galer Og kunngjør en ny dag
Mye av oppveksten vår kom fra dem, fra familien deres.
Disiplinen vår og vårt syn på livet.
Scenen var alltid full, for alle var der.
Søskenbarna våre var alltid med oss.
Den linja "jeg har mine egne vakter"?
Sånn er det.
Kun oss.
Gjennom disse 30 årene med Racionais
er det imponerende at vi er i live.
Alle fire er i live. Imponerende.
For det har vært tøft.
Mye beskyttelse, mange bønner.
Mange velsignelser. Orishaene mine har passet på meg.
Om vi stanset opp for å tenke på farene, ville vi ikke ha kommet oss noen vei.
For farene er der alltid.
Før, under og etter.
Et varemerke ble anklaget for rasisme av en svart kunde i Salvador.
Foreldrene til en ung jente hevder at datteren ble utsatt for rasisme.
En marineoffiser ble pågrepet etter å ha skutt og drept en nabo
fordi han trodde det var en tyv. Offeret var svart.
En ti år gammel gutt ble drept av politiet mens han…
Fire unge menn ble drept av politiet,
som skjøt hele 111 kuler mot bilen de unge mennene satt i.
Hvert 23. minutt blir en ung svart mann drept av politiet.
Hvert 23. minutt vil en svart kvinne stå ved graven til sin svarte sønn.
Svarte lever på fiendens territorium. Ja, fienden.
Jeg ser barna mine bli drept.
Og jeg tas tilbake til Brasil for 500 år siden.
I slike tider ser folk etter en leder.
"Rasisme? Jeg fikser det!"
Men det handler ikke bare om svarte.
Rasisme er galt, ulikhet er galt.
Du må heve stemmen.
Om du som hvit ser svarte bli diskriminert, så rop ut.
Vi lever på fiendens territorium.
Skjønner du?
På Haiti tok den svarte befolkningen over med makt.
Slavene gikk i land der og ble majoriteten i landet.
I Brasil var de redde for at det samme skulle skje der.
BYRÅDSKVINNE FRA PSOL DREPT I RIO DE JANEIRO
Hun ble drept onsdag morgen, da bilen hennes ble skutt mot.
De er redde. Redde for en svart planet.
De svartes nye plass i samfunnet er tøft, bror.
Jo høyere de låter, desto større er fienden.
De blir ikke mindre mektige.
Jo sterkere du blir, desto sterkere blir dine fiender.
Ingen hvile! Regjeringen dreper svarte kvinner!
De dreper barna våre!
-Vi kan ikke godta det lenger! -Det er nok!
Nok rasisme!
Nok drap!
Nok rasisme!
Det er nok!
Det er lenge siden jeg har sett en politisk bevegelse for svarte,
for majoriteten.
Det har bare blitt større.
De prøvde å tie oss, men vi vokste.
Dumme rasister, la oss være!
Det foregår et folkemord rett foran øynene våre.
Men det skal endre seg.
Det skal endre seg.
ALLE SVARTE LIV ER VIKTIGE
Man kjemper for å overleve daglig, og kampen er konstant.
Det er ingen hvile.
Racionais oppfant ikke saken. Saken er mye større enn oss.
Mange før oss har snakket om det samme.
Ingen fanfare, albumcover
eller musikkvideo, men kampen er den samme. I eller utenfor rampelyset.
På 70-tallet, da jeg ble født, drev svarte med 70-tallsritualer.
Med håret, klærne og den tidens utfordringer.
Med den tidens kroppsbevegelser.
Og nå skjer det igjen.
Dette med den nye estetikken…
Et nytt ritual. Ny tilbedelse.
Om du ikke mener at Palmeiras stadion
fylt med 15 000 mennesker
som venter på James Brown, er en form for tilbedelse…
Det er tilbedelse.
Det er åndelig.
Vi synger om frihet, ikke sant?
Og den snakker for seg selv, overalt.
Den kommer fra Afrika og er veldig rik.
Svart musikk er veldig spirituell i seg selv.
Racionais har alltid handlet om det. Vi visste det ikke da vi var 19.
Nå er vi 50.
Med et annet perspektiv.
Og mer makt.
Skål!
Kom igjen!
Svart drama Mellom suksessen og gjørma
Penger, trøbbel, misunnelse, luksus Svart drama
Krusete hår, mørk hud, sår og varemerker Leter etter en kur
Svart drama Prøver å se og ser intet
Bortsett fra en falmende stjerne
Kjenn dramaet I prisen og siktelsen
I kjærlighet, i hat I villedet hevn
Svart drama Jeg vet hvem som er med meg og ikke
Byrden jeg bærer Å være mer enn en taper
Dramaet rundt fengsel og favelaene
Graver og blod, sirener Rop og stearinlys
En passasjer fra Brasil São Paulo, smerten
Overleve ære og feighet
Nabolag, sidegater og rønner
Du lurer nok på Hva det har å gjøre med deg
IMOT FOLKEMORDET AV SVARTE SØRGENDE - RASISME DREPER
Følelsen som fikk meg til å kjempe i rappen og i Racionais, var sinnet.
Det var ikke tilfredshet og en full mage.
Heller motsatt. En tom mage, hat og ambisjoner.
Kriminalitet, fotball, musikk… Dæven
Jeg slapp ikke unna Jeg er bare en mann
Forrest Gump er et eventyr Jeg forteller en ekte historie
Jeg forteller min egen
Det ville blitt en god film
En svart kvinne med sønnen i armene
Alene i en jungel av stål og betong
Se to ganger På ansiktet i folkemengden
Folkemengden er et monster Uten ansikt eller hjerte
Hei, São Paulo, skyskraperens land
Regnet river opp kjøttet Det er Babels tårn
Brasiliansk familie, to mot verden
En alenemor til en kommende vagabond
Lys, kamera, action Og kamera går
Lausungen, enda en farløs svart gutt
Hei, slaveherre, jeg vet hvem du er
Du klarer det ikke alene Klarer deg ikke på beina
Du sa det var bra Og nabolaget svarte
Vi har også whisky, Red Bull, Nike og automatgevær
Jo da, bilene dine er fine
Og jeg kan ikke lage internett Eller kassetter
Eller de fete bilene Jeg er nok sent ute
Men spillet ditt er rigget Og jeg passer ikke inn
Jeg betyr trøbbel Fra Carnaval til Carnaval
Jeg er fra jungelen Jeg er en løve i hagen
Dere har allerede overlevd en massakre, et folkemord.
De sterkeste overlevende etter folkemordet,
den transatlantiske transplantasjonen.
Dere ble ikke haiføde.
Forfedrene deres var sterke.
De selger ikke det.
Alene er vi svake.
Sammen er vi mektige.
I dag er musikk lidenskapen min. For rasen min, først og fremst.
Jeg lager musikk til dem. Det er min måte å drive politikk på.
For revolusjonen trenger et hjerte.
Tekst: Marie Wisur Lofthus