Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Татко?
Да, сега се качвам.
Р А М О Н А
Първа глава: Рамона се запознава с Бруно
Здравей. Може ли едно кафе с мляко?
Благодаря.
Извинявай. Какво си сложи в сока?
Това ли?
Това е лекарство за нерви, което си купих от аптеката.
- Отпуска мигновено. - Канабидиол.
Извлича се от марихуаната. Не може да те надруса,
но действа болкоуспокояващо и успокоява, върши всякакви чудеса.
Не знам, тук не пише нищо за марихуана.
Не съм сигурна
дали е законно в Испания, така че вероятно не пише.
Искаш ли да го пробваш? От билки е, не е незаконно.
Добре.
Добре. Благодаря.
- И ти ли страдаш от нерви? - Аз ли? Страшна мъка е.
- Но всички сме така. - Не.
Не всички страдат от нерви.
Важи за хората, които живеят в града.
Като се огледам наоколо, направо припадам.
Направо не е истина какво работят хората!
Трябва постоянно да уволняват някого. Има такива.
Не ги критикувам. Всеки си върши работата.
Но някои хора по цял ден уволняват служители.
Или режат крилата на хората. И са страшно спокойни.
Не трепват.
А аз, ако се скарам с брат ми, направо ще получа удар.
Мисля, че тези хора потискат всичко в себе си
и после заболяват от рак на панкреаса примерно.
- Мислиш ли? - Да.
Много по-добре е да се оплакваш.
Много по-здравословно е.
А ти защо страдаш от нерви?
Изобщо не ти личи.
- Защото живея в Лавапиес и... - Едно време и аз живеех там.
- Преди много години. - Мразя този квартал.
- Защо? - В нашата кооперация
се продават наркотици.
Сега се настаниха и на третия етаж.
На входа постоянно има наркомани.
- Живееш във филм от 80-те. - Отгоре на всичко
вчера един двуметров мъж
замалко да вкара в апартамента едни американки.
- Наркоман ли? - Не, изнасилвач.
- Наркоманите не са опасни. - За разлика от изнасилвачите.
Ти не си ли носиш някакъв спрей против насилници?
Не съм се сетила.
В един разказ на Кортасар превземат стаите една по една...
Не ми го разказвай.
- Така изглежда. - Тресе ме параноя.
Ще стане хубав филм.
Не, благодаря.
Това има ли ефект?
- Кое? - Лекарството.
За моите нерви ми трябват силни наркотици.
Да си поръчаме нещо за отскок?
Покрай вчерашната случката имам оправдание, нали?
Капни ни малко коняк.
Направо в чашите.
Според мен тези капки са пълна измама.
Всички екологични и натурални неща са...
- Измама. - Да, така е.
Да, направо припадам.
- Това барче е истинска антика. - Да, супер е.
Мадридските капанчета вече ги няма.
Сега няма значение в кой град си.
Еднакви са. Еко, хипи...
Еко! Лепват "еко" на всичко!
- Екопрепарат. - Екопрах.
- Екокафе, екоприятел. - Еко е върхът!
Но има ефект. Като отида в супермаркета,
винаги купувам нещо екологично.
Казвам си: може да е скъпо, защото...
- Какво е това? - Това е модата.
Не е сериозно, нали? Всичко! Лицето, дрехите...
- Всичко. - Физиономията е реална.
Сега това е хит. Това е модата.
Този тип издига испанската пикареска на друго ниво.
Това е феноменална подигравка.
Най-тъпо ми е, че се прави на мъж,
иска да изчука всички, но пък е ужасно чувствителен...
"Чувствителен съм, оставете ме на мира."
- Точно това поведение не понасям. - Нищо чудно. Дай да видя още нещо.
Братовчедките ми са феминистки и са влюбени в него.
Аз му казвам: песните ти са готини,
но от текстовете нищо не се разбира.
Това адски ме дразни, честно ти казвам.
- Егати. - Дай насам.
Не се оправяш с телефоните.
Животът се случва далеч от екрана.
Знаеш ли какво осъзнах?
Ти наистина си против системата.
Имам един братовчед - рапър, който уж се бори със системата,
но има айфон, има профил в инстаграм, какво ли не...
Но теб никой не може нищо да ти пробута.
А това е готино, нали?
Малко е демоде, защото не си в час с нещата.
Виж ти. Аз мислех, че е готино.
Има своя чар, но не чак толкова.
Още една биричка, нали?
Историята е... Извинявай.
Цялата работа с рециклирането е параван на петролните индустрии,
с който отклоняват вниманието от истинския проблем.
Къде е истинският проблем? В техните гадни индустрии.
Така че организират кампании и убеждават гражданите,
че промяната е в техните ръце, и ни втълпяват какво ли не...
Разделното събиране на боклука няма ефект върху околната среда.
Няма абсолютно никакъв ефект!
А междувременно те си гледат бизнеса.
Добив на петрол,
автомобилни индустрии и т.н.
Има една кампания на "Шел"...
През 90-те!
Посланието беше: "Не забравяй
да загасиш лампата, преди да излезеш".
Ама че наглост! Повече няма да хвърлям боклука разделно.
Именно!
И аз се сещам за една история. Много е яка.
В една документалка обясняваха, че в моретата
е пълно с потънали кораби от Първата световна война.
Какво има на тези кораби?
Химически оръжия.
И нещо по-лошо - ядрени оръжия и токсични отпадъци,
които руснаците са хвърлили в океана.
Знаеш ли колко време отнема, докато се разпаднат тези неща?
- Колко? - Сто години.
Сега ще се случи. Сега.
- Ужас. - Да.
- И знаеш ли какво ще се случи? - Какво?
Когато ядрените оръжия се разпаднат,
ще замърсят морето.
Няма да ядем риба, няма да плуваме в морето.
Ще се прецака хранителната верига.
Егати работата! Ужас!
Има някакви експедиции, които искат да извадят оръжията,
но няма да има време.
Трябва да идем на едно място.
- Да купим риба. - И да я замразим.
- Отдавна си мисля за това.
За да може децата ни да ядат риба.
Това е направо драматично.
Да. Забрави за глобалното затопляне.
- Да. - Това е сериозен проблем.
Ужасен проблем. Трябва още сега да ходим да купим мерлуза.
Да.
- Сериозно ли? - Абсолютно.
Чакай малко, сега си пиян.
Следващият, моля.
Жестока промяна, нали? Страшно ми харесва.
Много е стегнато.
Виж колко хубаво ухае това. Нали е много готино?
Смесвам го с марихуана без канабидиол.
Не друса, но има страшен аромат.
Като цигара без тютюн с вкус на марихуана, която не друса.
- Точно така. - Не знам какво да ти кажа.
Това е най-депресиращото нещо, което съм чувал.
- Не понасям цигарите. - Ясно.
- Мразя ги, но и ги обичам. - Много добре те разбирам.
Мислех си, че като се върна тук, ще заваря много пушачи.
- Но сега вече никой не пуши. - Така е, гледат те на кръв.
Пушенето е демоде - като от 90-те.
- Да, не се възприема добре. - Да.
Хората искат да живеят здравословно, а на мен ми иде да пуша...
Трябва да пушим.
В името на съпротивата.
В магазина продават цигари на бройка.
Казва се Кармен. На осем години е и свири на пиано.
Няма да те занимавам повече. Аз съм детегледачка,
правя преводи, а другото...
Ако се получи, ще ти кажа. Ако не, здраве да е.
Естествено, че ще успееш. Много ясно!
- Дори не знаеш за какво става дума. - Не се ли виждаш?
От теб струи светлина, имаш сила, знам ли...
Естествено, че ще успееш. Каквото и да си намислила.
- Не знам. - Напротив, знаеш.
- Ще видим. - Не ми каза как се казваш.
Няма да ти кажа.
- Знаеш ли какво стана? - Какво?
Не е заради пиенето и цигарата,
но просто се влюбих в теб.
- Моля? - Мисля, че ти също.
Мисля, че не бива да се разделяме.
Аз съм омъжена.
- Как така? - Не наистина, но съм обвързана.
Значи си сбъркала.
- Не е фатално, но си сбъркала. - Какво говориш?
Сбъркала си, като си се омъжила за друг мъж.
- Ти бъркаш. - Не. Всичко ми е ясно.
- Просто не е така. - Личи ти.
Глупости. Отдавна съм с мъжа ми и много го обичам.
С какво право ме обсъждаш?
Трябва да му обясниш какво стана.
- Щом си казал... - Ти трябва да го направиш.
Иначе знаеш какво ще стане.
- Какво ще стане? - Ще хванеш рак.
- Ти го каза. - Не е вярно.
Каза, че хората, които потискат всичко, заболяват от рак.
- На панкреаса. - Не вярвам.
Каза, че е по-здравословно да мрънкаш.
- Ти се оказа голям досадник. - Нали?
- Не понасям артистите. - Не съм артист.
- Напротив. И си се напил. - Да ти кажа ли какво работя?
- Да ти кажа ли името си? - Не. Спри да вървиш по мен!
Спирам.
Голяма досада си.
Втора глава: Гаджето на Рамона е Нико
- Какво правиш тук? - Не исках да се прибирам сама.
Ще се преоблека и ще изляза.
- Пушила ли си? - Половин цигара,
просто си дръпнах два пъти.
- Няма нужда да се криеш от мен. - Ако не ме беше надушил...
- Нещата не стоят така. - Но за мен - да.
- Днес направо се смачкахме. - Защо?
Беше фрашкано, а новият салонен управител нищо не разбира.
Гадно.
- Добре ли си? - Да.
Притесняваш се за утре ли?
Не, гадно ми е заради случката с изнасилвача.
- И какво друго? - Нищо.
Сигурна ли си?
Днес ходих до мястото на кастинга, за да видя за колко време ще стигна.
Но се замотах и нищо не разбрах.
- Притесняваш се. - Може би.
- Какви ги вършиш? - Стресна ме!
- Имах чувството, че не дишаш. - Ужас.
- Защо си с перука? - Какво ще кажеш?
- Руса си. - Как изглеждам?
Изглеждаш руса.
- Естествено руса? - Глупости.
- Ако не знаеше, че е перука... - Не.
- А ако не ме познаваше? - Не, категорично.
- Но защо? - Веждите ти са много тъмни.
Плюс това перуката лъщи.
Мислех, че мога да мина за естествена блондинка.
Може да си естествено момиче с перука.
Точно такава ще бъда.
Така ще ме запомнят. Онази с перуката.
- Защо трябва да бъдеш с перука? - Защото имам бели коси.
- Няма такова нещо. - Защото не гледаш.
Но имам. И ако ме снимат в близък план,
ще се видят, а търсят жена между 25 и 30 г., без бели коси.
Няма други указания и ще направя каквото реша.
Хубаво.
Оревоар, мон амур.
Ще вляза и ще дойда да те взема.
Много ли си личи, че съм с перука?
Няма значение. Ще се справиш, ще видиш.
Влизай.
Момчета, това е Она.
Здравей.
- Здравейте. - Здравей.
Как си, Она? Остави си нещата там, започваме веднага.
Добре.
- Здравей, Она. - Здравей.
Аз съм Бруно.
- Режисьорът на филма. - Супер.
- Колко си руса! - С перука съм.
- Мога да я сваля. - Глупости.
- Обичаме перуките. - Добре, Она.
Започваме, когато кажеш.
- Какво име е Она? - Ти тъп ли си?
Просто Она.
Нали виждате погледа й?
Виждаш ли я?
- Може да започваш. - Добре. Здравейте.
Казвам се Она, на 30 години съм, тоест на 31.
Това са двата ми профила.
Великолепна е. Виждате ли?
Какво ще ни покажеш?
Нищо не поръчахте, така че подготвих два монолога.
Един драматичен и един комедиен.
- Добре. - Да започнем с драматичния.
Това е монолог от "Ани Хол".
- От "Ани Хол"? - Да.
- На Уди Алън? - Да.
Там няма драматични монолози.
Монологът е вдъхновен от филма.
- Драматичен? - Да.
Чудесно, идеално.
Може да започваш.
Най-несправедливото,
най-мръсното и гадно нещо, което си ми причинил
и което не спираш да правиш,
е да ме караш да се чувствам противна.
Понеже всички от семейството ми са богати и руси,
значи аз не разбирам изкуството, страданието,
нито възвишените чувства на жертвите на расизма,
да не говорим за училищния тормоз
или Холокоста. И трябва да те моля за прошка!
Иде ми да си измисля друго семейство, защото покрай моето
се предполага, че съм студена, повърхностна и глупава.
Глупачка!
Това е най-голямата обида за мен.
Това е порочен кръг. Когато си с човек,
който те мисли за тъпа, наистина се държиш като глупачка.
И ставаш все по-глупава. И се чувстваш като парцал.
И нямаш усещането, че заслужаваш вниманието и любовта на човека.
Колкото до любовта...
Мисля, че никога не си ме обичал.
Смешно ми е, защото в началото
ти не искаше да имаме сериозна връзка.
Искаше да сме свободни като птичета,
да се забавляваме, искаше аз да чета книги,
за да не се срамуваш да ме водиш на вечеря с приятелите си.
И когато започнах да ставам такава, каквато искаше,
когато разбрах, че мога да бъда щастлива без теб,
ти се паникьоса
и поиска да стана каквато бях преди и да бъда само твоя.
Тази жена вече я няма.
Това беше.
Чудесно. Много добре, страшно ми хареса.
- Да кажа ли другия монолог? - Няма нужда. Ролята е твоя.
- Спокойно. - Аз съм спокоен. Ролята е за нея.
- Ще кажеш ли комедийния монолог? - Добре.
- Седни, ще чуем монолога. - Чудесно. Извинявай.
Може да започваш.
Била съм с много мъже. Страшно много.
А някои от тях бяха идеални.
В рамките на възможното съвършенство де.
Но знаеш ли какъв беше проблемът с идеалните?
Това вече е трагедия. Не бяха голямата ми любов.
Като си отворят устата, просто не е истина!
Идеята на филмите на "Дисни" от романите на 19-и век...
Този пълен абсурд, в който никога не бих повярвала...
Защото винаги съм била умна и здраво стъпила на земята.
Тази скапана идея, която ти прецаква живота,
идваш и ми я набиваш в главата и после си отиваш.
Отгоре на всичко,
за да бъдем на висотата
на легендарните фигури на романтичната любов,
решихме да не си разменяме телефоните, адресите, имената,
да не казваме нищо, за да можем да се открием.
Аз съм единствената от моето поколение,
влюбена в мъж, когото не мога да шпионирам във фейсбук.
Това е. Голямата ти любов. И край, изчезва.
А планът да се видим следващата година
на гарата във Виена... Каква романтика! Просто прелест!
Но баба ми реши да умре два дена преди това
и не можах да отида. И си мисля...
"Запознах се с голямата си любов, баба умря и загубих този мъж."
Въпреки че после си казвах, че и той надали е отишъл.
Как ще се вдигне от Щатите?
Абсурд! Пълни детинщини!
А ти ми казваш,
че наистина си ме чакал като глупак.
Че животът ти е скапан без мен, че си женен,
че имаш син.
Егати! Това можеше да го премълчиш.
Добре дошла във филма, Она.
- Вземаш ме, защото ти харесвам. - Очевидно.
- Трябва да ме харесваш като актриса. - Същото е.
Не може да решим толкова бързо.
Аз все още съм режисьор на филма
и искам да избера актрисата.
- Може ли да видим всички? - Ти ме избра още преди пробите.
Не искаш ли главната роля?
Искам да ме изберат заради таланта.
- Престани да го повтаряш. - Ще изчакаш ли отвън?
Ще видим всички кандидатки.
Тя е главната героиня, и точка по въпроса.
Нямам никакво намерение и не искам да участвам във филма.
- Още не мога да разбера. - Режисьорът беше онзи,
който каза, че се е влюбил в мен.
- На кастинга ли? - Започвам отначало.
- Не умееш да обясняваш. - Вчера бях в едно барче
и се заприказвах с един мъж,
който изтърси, че се е влюбил в мен.
Аз му казах, че съм омъжена. Той се оказа режисьорът.
- Каква случайност! - Да.
После Росио ми каза,
че той постоянно виси в бара, защото живее наблизо.
Когато отидох на кастинга,
той започна да обяснява на всички какви били очите ми.
Сигурно това е процесът на избор на актриса.
- Не ми се вярва. - Аз мисля, че е така.
- Като приключих с първия монолог... - Да?
Той каза, че иска да бъда в главната роля.
А останалите му казаха, че трябва да преслушат и другите.
Но той упорстваше, че ролята трябва да е за мен.
Аз им казах, че не искам да участвам.
- Какво? - Един нар или два?
- Какво каза? - Питам колко нара да сложа.
- Не. Какво му каза? - Че нямам намерение да участвам.
Този тип е луд.
- Режисьорът ли? - Да. Откачен е.
- Който те иска за главната роля? - Да.
Той си беше паднал по мен още преди кастинга.
- Ти малоумна ли си? - Стига де, досаждаше ми!
- Направо ще падна. - И аз!
- Не, направо ме изумяваш. - Защо?
- Как можа да му откажеш? - Каза, че е влюбен в мен.
Голяма работа. Не спиш с него. Мислиш ли, че често ще ти се случва?
Че често ще има режисьори, които ти предлагат главна роля.
Участвала съм в една документалка и няколко късометражни филма.
В такъв случай, не.
- Много съм тъпа. - Така е.
- Какво да направя? - Обади се и кажи, че си съгласна.
Не. Сигурно са взели друга актриса.
Обади се утре сутринта.
Надали е имал време да се влюби в друга.
Не знам дали плача от кромида, или защото съм тъпа.
Просто си глупава.
Сега трябваше да празнуваме,
а не да ядем сандвичи, правени с допотопна машина.
Обожавам кръглите сандвичи!
- Ще идем ли да вземем вино? - Много ясно.
От утре съм на диета заради филма.
Точно така.
Аз съм на повече от 30 години.
И никога не си признавам.
Казвам само полуистини.
Нашата история също беше такава.
Хубавите мигове няма кой да ни вземе.
А така!
Вече не си приказваме за нищо.
А ако отворим уста, по-лошо става.
Ще ми биеш шута отзад.
Или по-добре аз да го направя.
Хубавите мигове няма кой да ни вземе.
Да пием за бъдещите дни.
Бог да ни дари с късмет.
Кой е тоя железен пич?
И какво съм ти сторил аз?
- Да? - Вкъщи си, нали?
- Три часът е след полунощ. - Слез да ме вземеш.
Абсурд! Още спя!
- Моля те. - Няма да стане!
- Няма да сляза. - Поне ела да светнеш
и извикай, че ме чакаш с нож.
- Ти си ненормална. - Иначе не мога да вляза.
Какво? Ето ме.
- Не мърдай оттам! - Чакам те с нож в ръка.
Вониш на цигари!
Беше много сладко. Обичам те. Благодаря.
Трета глава: Репетициите
- Тук ли? - Да, точно в средата.
Ще записваш ли? Мислех, че ще поговорим.
Обичам онова, което показват актьорите
освен актьорската им техника.
Но сега аз съм героинята.
Именно затова.
Така. Погледни в камерата.
Точно така.
Добре.
Не бях много наясно, но планът ми беше
да си почина една година - така се прави в Англия.
Щях да ида да работя с една приятелка в Австралия.
- Супер. - С печалбата щяхме да изкараме
шест месеца в Южна Америка.
Но това лято...
Родителите ми починаха и...
И двамата ли? Съжалявам.
- Загинаха в катастрофа. - Ужас!
Така че...
Нещата се объркаха.
Не съм сигурна какво направих в началото.
Започнах едно, после се хванах с друго и зарязах всичко.
- Завърши ли образованието си? - Не.
Просто...
Известно време бях певица.
- Не пееш ли вече? - Не.
- Жалко. - Ами...
Добре.
Винаги съм била импулсивен и разпилян човек.
- Това е чудесно. - Да, но не е така, защото...
Сменям дейностите и с нищо не напредвам.
А сега се опитвам да се съсредоточа в преводите.
Поне в едно трябва да съм добра.
Не е хубаво да потискаш талантите си.
Напротив.
Така ще вложа енергията си на едно място
и ще се получи.
Защо си учила за преводач? Това няма нищо общо.
Имах страшно много работа и реших, че като взема диплома,
ще ми бъде по-лесно.
Но ми беше все тая,
защото и без това имах много поръчки.
Продължавам да превеждам за едно списание.
Какво още искаш да постигнеш?
- В живота ли? - Да.
- Да бъда актриса. - Освен това.
Искам да имам много деца.
Искам хубава градина - като онези в Лондон,
където идват лисици.
Искам да пуша по една кутия цигари на ден и да съм много слаба.
- Добре звучи. - Това е планът.
Знаеш ли парчето на Боб Дилън "На Рамона"?
Естествено. Много го харесвам.
Нашите страшно много са харесвали това парче
и затова са ме кръстили така.
- Рамона е разкошно име. - Да.
Ще кръстя героинята ти Рамона. Дума да не става за Она.
- Наистина ли? - Къде измисли това име Она?
Да, аз го предложих. В Лондон ни беше добре.
Нико беше поел кухнята на три ресторанта.
Аз бях в театрална трупа и постоянно имахме участия.
Беше ни много добре.
- Какво стана после? - Ами...
Знам ли... Оглеждам се наоколо...
Идвахме тук на почивка.
Живеехме тук като малки.
В Лондон сякаш никога не бях имала родители.
Не знам. Тук някак си...
Тук виждам по-често слънцето.
Запознахме се, когато той беше по линията на "Еразъм" в Лондон,
а аз още бях ученичка.
Познаваме се, откакто бях на 17 години.
- Какво представлява? - Той е готвач.
Учил е архитектура, но обожава да готви.
Не знам защо, когато ти обяснявам какъв е...
Предпочитам да не ти разказвам за него.
Не знаеш какво е да живееш с готвач.
- Не знам. - Ужасно е.
От една страна е готино, защото готви страшни вкуснотии.
Но като реша да мина на диета,
ми прави кюфтета с карамел например.
Точно това ми се случи наскоро.
Прибрах се и си казах:
"Започвам филма, ще ям салата, утре - пиле със зеленчуци".
Отварям хладилника, и какво заварвам?
Кюфтета.
- Какво търсиш тук? - Дойдох да те видя.
- Виждам. Но защо сега? - Исках да ти кажа нещо.
Хубаво. Казвай и си върви, защото моментът не е удобен.
Обичам те.
Аз също те обичам.
- Но аз съм влюбен в теб. - Нали беше ядосана?
- Моля? - Когато го видя,
се вбеси, но гневът ти се изпари.
Той ми каза, че ме обича.
Ти го знаеше.
Но когато някой застане пред теб и ти го каже,
гневът ти минава.
Ядоса ли се, като го видя?
Ядосах се, защото не исках да видя него.
Ясно. Но наистина ли се ядоса?
Мислех, че така искаш да се получи.
Не, нямам никакви претенции.
Щом срещата ви те ядосва, така да бъде.
Но не се преструвай, ако не си се вбесила.
- Нека сцената те води. - Добре.
Разбрахме ли се? Да започнем отгоре.
Чакай малко.
Трябва да знам посоката.
Защото, когато той влезе, още не ми беше ясно, че е той.
Мисля, че не искаш да го приемеш, но в душата си го знаеш.
И това може да ме вбеси.
Да. Или може да те избие на смях.
Ще видим какво ще се случи.
Когато накрая му казвам да остане, дори там да прекъснеш филма,
аз трябва да знам какво ще се случи.
Не знам. Ще видим.
Но нали филмът е твой? Ти знаеш какво става накрая!
Не. Правим филма, за да видим какво ще стане.
Караш ме да го изживея истински,
без да знам какво ще се случи. А ти нищо не правиш.
Не е така. Застани пред камерата.
Ако нямаш агент, нямаш информация за прослушванията.
За твоя филм научих от Росио - братовчедка на Нико.
Прослушванията са много скапани.
- Стигнахме. - Но ти направи кастинг.
Защото ме задължиха. Прослушването се прави в някой бар,
на чаша вино и разговор за живота.
Да, само че...
Ако срещна този тип сама, направо ще умра.
Добре. Аз ще вляза пръв.
Дай ми ключовете.
Хайде.
Кой е ключът?
На третия етаж.
Тук е.
Заповядай.
- Рамона... - Какво?
Утре репетицията е от 8 ч.
Добре.
Виж...
Гледай добре да си научиш репликите.
- Добре. - Добре.
Спри се!
Стой!
- Просто... - Добро утро.
Добро утро на всички.
Това е Иса.
- Малко закъсня. - Така е.
- Има кафе! - Да, има кафе.
- Иса, искаш ли кафе? - По-добре един "Бейлис".
- Сега ще ви го донеса. - Благодаря.
Настанявай се.
Добре.
Да оставим репетицията за утре?
Дума да не става. Глупости!
Открих нашата Лола. Иса е Лола.
Тя е фантастична актриса.
- Игнасио знае ли? - Стига вече с тоя Игнасио!
Аз съм режисьорът. Или поне така ми се струва.
Питам те.
- Снощи ли се запознахте? - Не.
Познаваме се отдавна, снощи пак се намерихме.
- Кафето? - Ето.
- Оставям ви. - Добре. Благодаря.
- Много благодаря. - Няма защо.
Извинявай.
Добре, да започваме.
С Иса обсъдихме подробно героинята.
- Не точно, била е само една нощ. - За една нощ
може да се кажат много неща.
- Ясно. - Така е.
В крайна сметка
Лола ще е много по-млада.
Но това е положението.
И така...
- Аз си тръгвам. - Как така?
Забравих, че трябва да свърша нещо.
Сериозно ли?
Тогава ще репетираме без теб. Утре ще се върнеш, нали?
Няма да мога да участвам.
- Сериозно? - Бруно.
Чакай малко. Добре, хубаво. Чао тогава.
Чао.
Сбогом, Она.
Четвърта глава: "Устата на вълка"
Откъде го е взел брат ти?
От Амстердам. Имали са престой там.
Сега къде е?
В Судан.
- Защо пушиш тези гадости? - Нямат никотин.
- Все едно пушиш въздух. - Тогава защо го пушиш?
Обичам да издишам дим.
- Какво става с филма? - Какво те интересува?
Намериха ли пари?
Нямам представа.
Мислех си, че не знам дали искам да участвам.
Загаси цигарата. Все едно пушиш джойнт.
Не е джойнт. Гаранция.
Мислех си... Малко ми остава.
Може да си довърша следването.
За какво ти е?
За да работя някъде, където ще ми плащат добре.
В УНЕ плащат страшно много пари.
- За какво ти е? - Как така?
- Досега не си мислила за пари. - Станала съм по-зряла.
- Не искам да живея в Лавапиес. - Точно ти настоя да дойдем тук.
- Сега искам да живея в Саламанка. - Ясно.
Срещу някое посолство с охрана.
- И да носиш бижута. - Възможно е.
Много скоро ще освободят апартамента отдолу.
- Да си намерим друга квартира! - Тази е страшно изгодна.
Няма да намерим друга на тази цена.
Може да не е толкова готина.
Ако нещата не се променят, ще си потърсим друга квартира.
- Разбрахме се. - Днес е купонът на Тору.
- Ходи ли ти се? - Много ясно. Покани и Росио.
- Ще си сложа токчета. - Ами да.
- Защо не се запишеш на фламенко? - Не ми е хрумвало.
По средата на курса ли?
Тя е очарована от теб
и започва да те копира.
- За да прихване стила ти. - Не.
- Не, не ме харесва. - Ясно.
Значи не си й симпатична, не разбира защо си толкова готина.
- И започва да те копира. - Да. Братовчедка ми е такава.
Дразни се от всичко, което правя,
не понася стила ми на обличане.
- Значи е от втория тип. - Може ли едно ледче?
- Да. - Да, вземи си.
- Какво пушиш? - Някакви гадни билки,
в които няма никотин, няма нищо...
Супер. Напомня ми на биди.
- Биди? - Нещо, което се пуши в Индия.
Много яко. Не знам, никога не съм ходила там.
- Може ли една? - Да, заповядай.
- Вземи. - Супер.
Здрасти!
- Как сте? - Колко си хубава!
- Майчице! Как си се нагласила! - И още как!
- Как си? - Много си хубава.
Много добре.
Как сте?
- Екстра. - Без корем...
Не е лошо да се навиете.
Заедно е по-весело.
- Като при нас. - Така е.
Те може да не искат деца.
- Не знам. - Аз искам много деца.
Трябва да се задействаш, защото след 35 г. е трудна работа.
Става сложно.
Ясно...
Да идем в "Устата на вълка"?
- Какво е това? - Култов клуб!
Идва от чужбина и не знае.
Съгласна съм на всичко, за да се махна оттук.
- В такъв случай... - Отиваме, нали?
- Само да кажа на моя приятел. - Добре.
- Харесва ли ти този хипар? - Много.
Добре. Ще предупредя Нико и тръгваме.
- Ти как се казваш? - Хуан.
- Ще дойдеш ли в "Устата на вълка"? - Става.
Идеално.
- Как си? - Отиваме в "Устата на вълка".
- Къде? - В "Устата на вълка".
- Ще танцуваме! - Върви, ако искаш.
- Добре. - Какво?
Чао.
- Кажи ми истината. - Казах ти.
- Имате връзка. - Не знам защо го казваш.
- Няма да кажа на никого. - Няма такова нещо.
Досаден е, не ми харесва.
Добре.
Оставете съобщение след сигнала.
Знаех, че няма да вдигнеш. Исках да ти оставя съобщение.
Росио ми каза, че още нямате актриса,
защото си казал, че ще се върна.
Само че нямам такова намерение.
Освен това не е заради теб. Правя го заради себе си.
Писна ми от толкова емоции. Искам нормална работа.
Начаса. Защото искам деца.
А как да стане по този начин?
При този хаос.
Как да имам деца, след като нямам родители?
Как ще ги гледам? Ще ги гледам, ще ги възпитам и ще ги защитавам.
А ако светът се срине, после ще му мисля.
А ако има ядрена война или нещо такова,
ще отидем в гората и ще се прехранваме с лов.
Само да ти кажа... Днес се запознах с един досадник.
Обясних му, че разделното събиране на боклука е измама.
Той не ми повярва.
Аз продължих да настоявам. "Казвам ти, измама е,
лъжат ни, не бъди овца."
Погледна ме с отвращение
и ми каза, че работи в комитета по...
- Отивам да платя, Мейсън. - Чао.
Здравей.
- Ще влезеш ли? - Добре.
Нико ще си дойде след малко, но...
- Хубаво жилище. - Благодаря.
Скоро ще се преместим, надявам се.
- Заради натрапниците ли? - Да.
- Жалко. - Аз не съжалявам.
- Как си? - Трябва да се върнеш във филма.
- Няма да мога. - Изслушай ме.
Онзиден говорих с Росио.
Бях убеден, че ще се върнеш.
- Тя каза, че го обмисляш. - Защото...
Съжалявам за онзи ден. Остави ме да се изкажа.
А после ще решиш.
Този филм, цялата ми работа досега не само с вас, имам предвид всичко,
се върти около теб в главната роля.
Ако не си ти, няма да направим филма.
Ще направим друг, но не този.
А аз искам да направя този филм. Всички искаме да го направим.
Готови сме за снимки. Чакаме те.
Не може да ни вържеш, не може да се откажеш!
Защото ще стане разкошен филм.
Освен това го дължиш на себе си.
Нека си помисля.
Няма какво да умуваш. Аз няма да те притеснявам.
Ще стоя на разстояние. Ще направим само един филм.
Имай ми доверие.
И ми прости.
Ужас! Ютията!
- Куртката на готвача. - Майчице!
Не! Дай да видя!
- Голяма гладачка си! - Ужас.
- Това оправя ли се със сапун? - Да.
Значи е непоправимо.
Здравей.
- Аз съм Нико. - Аз съм Бруно.
Най-после се запознахме. По цял ден слушам за теб.
- Аз също. - Какво е станало?
- Без да искам, ти изгорих куртката. - Няма проблеми.
- Много съжалявам. - Няма нищо, имам много.
Она ми каза за филма. Много гадна работа.
- Това за парите. - Вече решихме проблема.
Наистина ли? Браво! Кога започвате снимките?
- Веднага! - Честито!
Дойдох да кажа на Рамона.
- Рамона ли й викаш? - Да.
- На него му позволяваш? - Не ми обръща внимание.
Ще се преоблека и ще идем да го полеем.
Добре. Въпреки че аз трябва да тръгвам.
- Чакат ме. - Жалко!
- Друг ден тогава. Беше ми приятно. - И на мен.
Добре. Тръгвай.
Пета глава: Филмът и животът
Влез.
Какво търсиш тук?
- Дойдох да те видя. - Ясно.
Виждам. Но защо идваш сега?
Искам да ти кажа нещо.
Хубаво. Кажи ми го и си върви, моментът не е подходящ.
Обичам те.
Аз също те обичам.
Да, но аз съм влюбен в теб.
Леон, ти заслужаваш някоя по-добра жена...
- По-чиста и невинна. - Обичам теб.
Само че точно сега нищо не може да се получи.
Нося ти цветя.
Прибери си ги,
защото сега чакам един много важен човек.
Ако си влюбен в мен, ще го обсъдим утре или друг път.
- Но сега си върви. - Рамона...
Това съм аз.
Знам, че си ти.
Знам, но...
Върви си, моля те.
Леон.
Стоп!
- Получи ли се? - Да.
- За мен е добре. Добре ли стана? - Да.
Приключихме снимките, господа.
- Още ли не си се преоблякъл? - Какво правиш тук?
Как какво? Ще ходим на купон по случай края на снимките.
Забравил съм. Тотално съм изключил.
- Не ти вярвам. - Но е истина.
Не може ли някой да те замести?
Мисля, че не.
Трябва да дойдеш!
Иди без мен.
Помоли Андреа или някого другиго да те замести.
По-добре да отидеш сама.
- Моля? - По-добре да идеш сама.
- Какво искаш да кажеш? - Какво според теб?
Не исках да ти казвам,
за да не наруша концентрацията ти, но...
Какво по-точно?
Трябва да си поговорим, преди да идем на купона.
- За какво? - Сега моментът не е подходящ.
Няма друг момент.
Влюбила си се.
Глупости. Няма такова нещо.
Не мислиш ли, че ти се е случило нещо?
Да, много неща, но не и това.
Категорично.
Върви на купона. Утре ще говорим. Сега имам работа.
Какво ще правиш?
Здравейте.
Извинете ме за момент. Знам, че ви е омръзнало
да ви юркам, тази вечер няма да ви досаждам.
Не знам дали знаете, но...
Преди доста време Рамона е била солистка на една група
в Лондон.
Да. Така че ако обичаш...
- Моля те. - Не, сериозно ти казвам.
- Не. - Ела да ни попееш.
Няма измъкване.
Написах името си на твоята лодка,
заради теб станах моряк.
За да кръстосвам моретата
и да поря вълните на желанията.
Бях толкова щастлива в твоите обятия,
на твоето пристанище бях щастлива.
И сърцето ми остана в плен
на твоята кожа и твоето тяло.
Любовта ти нахлу в живота ми като морска вълна.
Като жарка вълна на милувки,
снежнобяла пяна и шепот на раковини.
Като вълна...
Аз останах в капана на твоята буря,
загубих руля, без да разбера.
Като вълна.
Твоята любов се извиси като вълна.
Добре ли си?
Нико ми каза, че трябва да поговорим.
Разбира се.
- Филмът свърши. - Да.
Аз не мислех, че някога ще свърши.
И какво следва?
Не знам.
- Не е толкова лесно. - Лесно е.
Ти следваш импулсите си и ти се струва лесно, но...
- Човек не може да живее така. - Може.
Примерно точно сега
трябва да ти кажа какво чувствам, иначе ще умра.
- Не може ли без толкова много драма? - Драматично е.
За теб още повече, защото трябва да направиш нещо.
Аз няма нужда да правя нищо.
Само да те чакам.
Как може да си толкова сигурен?
Когато си до мен, чувствам спокойствие.
Чувствам, че всичко е наред.
Че всичко ще се нареди.
Въпреки че винаги сме на един метър разстояние.
Понякога не сме чак толкова далече.
- Няма значение. - Виждам как ме гледаш.
Знам, че си наясно, че те наблюдавам,
и виждам, че ти действам благотворно,
защото те разбирам най-добре.
Знаеш, че можеш да направиш каквото искаш,
защото те наблюдавам, и пак те харесвам.
И не спирам да те обичам.
Винаги те обичам.
Дори да забравиш репликите.
И това не е импулс.
- С теб не можем да бъдем заедно. - Защо?
Нищо няма да постигнем в живота, ще бъде твърде хаотично.
Току-що направихме филм заедно.
- Какво още искаш от живота? - Разни неща.
Трябва да правим най-различни неща, не само филм!
Къде отиваме?
Аз се прибирам.
За теб не знам.
Не знам какво да правя.
Предпочитам да не вървиш след мен.
Отчайващо е, нали?
Ти цял живот си ме следвал. Сега е мой ред.
Какво искаш?
Не знам.
Не мога да ти дам обещание, все едно сме деца.
Всичко може да се обърка.
Добре.
- Не се сърди. - Яд ме е.
Яд ме е.
Какво искаш?
- Не мога да го лъжа. - Вече го правиш.
- Колко си страхлива! - Не съм страхлива.
Мислиш ли, че това е нечий чужд живот или просто филм?
Ако видиш, че някой се чувства така,
не можеш да го пренебрегнеш.
Така все едно отричаш живота.
Шеста глава: Краят
Казвам се Рамона, на 32 г. съм. Това са двата ми профила.
Добре. Може да започваш.
Вчера те видях от прозореца.
Видях те как я гледаш.
Извинявайте, просто...
Потопих се в емоцията и...
Малко се обърках.
Ще кажа друг монолог.
- Добре. - Започвам.
Лошо ми става!
Побърквам се, като ми кажат: "Ти си сираче".
На мен ми е пределно ясно, че всичко, което правя в живота,
е обусловено от този факт.
На челото ми пише, че съм сирак.
Щях ли да бъда тук, ако не беше така?
Ами не.
Животът ми щеше да е съвсем различен.
Ако не сте сираци, нямате никаква представа.
Нищо не знаете. Няма по-трагичен начин да те изоставят.
"Вече ме няма, така че се оправяй сама.
Бъди щастлива и се усмихвай.
Радвай се на живота, защото не си мъртва."
Понякога сънувам, че се прибирам
и виждам родителите си...
Седят в хола, пият нещо, сякаш нищо не се е случило.
В началото изпитвам чувство на...
Чувство на облекчение и щастие,
че не са мъртви, че всичко е било шега.
Естествено, че е било шега. Знаех си.
И тогава ги питам:
"Къде бяхте?".
И те ми се смеят.
Нищо не разбирам
и ги питам как са могли да ми причинят такова нещо.
Нищо не разбирам
и душата ми се изпълва с гняв към тях.
Толкова голям гняв, че се събуждам...
И пак умират.
Бяха до мен отново и...
Няма друго.
Не мога да изоставя човек, който ме обича.
Разбираш ли?
Здравей.
Игнасио ми каза да донеса тези документи.
- Влез. - Добре.
Игнасио го няма, но може да ги оставиш на мен.
Заповядай.
- Как върви монтажът? - Добре.
Е, сещаш се...
Имаме много колебания.
Майка ми казваше: "Ако се колебаеш, недей".
- Да не го правиш? - Че трябва да го направиш.
Сега пея с една група от двайсетгодишни.
Много се радвам.
- Много е хубаво. - Супер.
Ще тръгвам. Трябва да се добера до киното.
Дано филмът ти хареса.
Благодаря.
- До скоро. - Чао.
- Няма никого. - Да.
Много сме подранили.
- Какво ще правим? - Аз отивам до тоалетната.
Аз ще изпуша една цигара.
Аз ще те чакам отвън.
На баща ми
Превод КАТИ БОБЕВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО