Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tata?
Vin imediat!
CAPITOLUL 1: RAMONA ÎL CUNOAŞTE PE BRUNO
Bună!
O cafea cu lapte, vă rog.
Mulţumesc.
Mă scuzaţi.
Ce v-aţi pus în suc?
Asta?
O tinctură de la farmacie.
E pentru anxietate. Cică e naturală şi relaxantă...
CBD.
- Poftim? - CBD.
Se extrage din marijuana.
Nu te ameţeşte, dar te relaxează, alină durerile şi face minuni.
Nu cred. Nu scrie nimic despre marijuana.
Nu sunt foarte sigură
că e legală în Spania, aşa că poate au omis informaţia.
Vrei să încerci?
Teoretic, e din plante, nu e ilegală.
Bine.
Ajunge. Mulţumesc.
Ai şi tu anxietate?
Eu? Îngrozitor de rău!
- Ca toată lumea. - Nu...
Nu toată lumea are anxietate.
La oraş, da. Poate nu şi la ţară.
Dacă mă uit în jur, mă iau cu mâinile de cap.
Unii au nişte slujbe de-ţi stă mintea-n loc.
Unii concediază oameni pe bandă. Cu asta se ocupă.
Nu-i judec. Înţeleg, fiecare are rolul lui.
Dar unii nu fac altceva decât să concedieze oameni.
Sau să-i evacueze. Şi sunt cât se poate de calmi.
Sunt bine mersi! Eu, dacă mă cert cu fratele meu, îmi ies din minţi.
Da, dar cei despre care vorbeşti nu se exteriorizează deloc
şi ajung să facă cancer la pancreas.
- Aşa crezi? - Da.
E mult mai bine să te plângi. E mult mai sănătos.
Tu de ce ai anxietate? Iartă-mă, dar nu pari anxioasă deloc.
- Fiindcă stau în Lavapiés... - Am stat şi eu acolo.
- Ani de zile. - E frumos, dar nu-mi place deloc.
De ce?
De multă vreme, în blocul meu vin oameni să se drogheze.
Acum au ocupat etajul al treilea.
Palierul meu e plin de drogaţi.
Viaţa ta e un film din anii '80!
În plus, ieri, un tip de doi metri aproape a spart
un apartament închiriat de doi americani.
- Un drogat? - Nu, un violator!
Drogaţii nu sunt periculoşi.
Nu, dar violatorii sunt!
Ai la tine spray cu piper?
Nu m-am gândit la asta.
Într-o nuvelă de Cortázar, unii alungă proprietarul unei case.
Nici nu vreau să aud!
- Aşa pare! - E paranoic...
Dar e o idee bună pentru un film.
Nu, las-o baltă.
Ai observat ceva?
Ce?
- Tinctura are efect? - Nu.
Nicio tinctură nu mă poate lecui. Îmi trebuie medicamente serioase.
Atunci, să comandăm un shot lângă cafea.
Măcar am o scuză, după povestea cu americanii, nu?
Îmi aduceţi două shoturi de coniac? În paharul ăsta.
În fine, tinctura asta e o păcăleală.
Aproape tot ce e promovat ca eco, sănătos şi natural e o păcăleală.
Pur şi simplu nu înţeleg. Astfel de baruri aproape au dispărut.
Da, e incredibil.
Au dispărut barurile emblematice din Madrid.
Acum, toate sunt la fel oriunde în lume.
Toate sunt francize eco-hipster.
Eco! Toate lucrurile trebuie să fie eco!
- Detergent eco. - Sex eco.
Cafea eco, prieten eco...
Eco e beton!
Chiar funcţionează! La magazin, dacă am dubii, mereu cumpăr eco.
Mai bine ar spune "scump", în loc de "eco".
- Asta e... - E genial!
Glumeşti?
Totul e real? Faţa, hainele...
Sigur că da!
E ultima modă. Asta e în tendinţe!
Tipul ăsta a dus credulitatea spaniolă pe noi culmi, îi păcăleşte pe toţi!
Ştiu! Cel mai rău mi se pare că face pe durul,
vrea să se culce cu toate, dar brusc e foarte sensibil.
"Sunt sensibil, lasă-mă în pace..."
Ăştia sunt cei mai răi.
Fir-ar să fie! Nu mă mir! Mai arată-mi câţiva.
Verişoarele mele, foarte feministe, toate sunt îndrăgostite de el.
Da, are nişte cântece drăguţe,
dar versurile... n-au nicio noimă!
M-am săturat de prostiile astea!
- Fir-ar să fie! - Gata. Nu-ţi plac telefoanele.
"Viaţa se întâmplă în afara ecranelor."
Ştii ce mi-am dat seama?
Eşti cu adevărat împotriva sistemului.
Vărul meu... e rapper. Şi el se crede împotriva sistemului.
Are iPhone, Instagram, de toate, dar tu, nu!
Nimeni nu-ţi poate vinde nimic!
Şi asta e interesant, nu?
E cam de modă veche, nu eşti în pas cu lumea, dar...
Mă rog.
Şi eu, care credeam că sunt interesant.
Ai farmecul tău, dar să nu ţi se urce la cap!
Încă una?
Ideea e că... Scuze.
Toată treaba cu reciclarea e scorneala firmelor de petrol,
ca să nu ne mai gândim la adevărata problemă.
Care e aia?
Afacerea lor!
Lansează campanii care să convingă cetăţenii
că schimbarea e în mâinile lor şi ne fac să credem că...
De pildă, sortarea gunoaielor nu are niciun impact ecologic.
E complet ineficientă pentru mediu. Între timp, ei scapă basma curată.
Îşi văd de sondele lor de petrol, de industria auto şi aşa mai departe.
Shell a făcut campanii...
... în anii '90!
Atunci, mesajul era: "Nu uita să stingi lumina!"
Cât tupeu!
- Nenorociţii! Nu mai reciclez. - Asta spun!
Mai am una.
- Să auzim! - E profundă.
Am văzut un documentar care spunea că există multe epave în mare
din Primul Război Mondial.
Ce transportau?
Arme chimice.
Mai rău, arme nucleare şi deşeuri toxice
pe care... ruşii le-au aruncat în mare.
Ştii cât durează să se... dezintegreze?
- Cât? - O sută de ani!
Se întâmplă chiar acum!
- Măi să fie! - Da!
- Apoi ştii ce se va întâmpla? - Ce?
Când armele nucleare şi toate celelalte se descompun,
o să polueze marea.
N-o să mai putem mânca peşte sau înota în mare.
O să distrugă lanţul alimentar!
Măi să fie!
Aparent, există expediţii care încearcă să le recupereze,
să cureţe mările, dar nu au timp.
Ar trebui să mergem într-un loc pe care îl ştiu...
- Să cumpărăm peşte! - Şi să-l congelăm.
- Şi să-l congelăm! - Şi eu mă gândeam la asta.
Exact! Aşa încât copiii noştri să poată mânca peşte.
Ce îmi spui e o adevărată dramă!
Aşa e. Lasă încălzirea globală. Asta e problema!
Asta mult mai grav!
E grav de tot! Ar trebui să mergem să cumpărăm merluciu imediat!
Ştiu!
- Vorbeşti serios? - Absolut!
Stai aşa, eşti beat!
Următorul!
Înlocuitorul e uimitor, nu? M-a dat pe spate!
Aşa e! E genial!
Uite ce bine miroase!
- Da! - Nu-i aşa?
Îl amestec cu marijuana fără THC,
ca să nu mă ameţesc, dar are gust bun.
E o ţigară fără tutun, cu gust de marijuana, care nu te ameţeşte?
Exact.
N-am auzit în viaţa mea ceva mai deprimant de atât.
- Urăsc fumatul. - Sigur.
Îl urăsc şi îl ador.
Te înţeleg perfect.
Când m-am întors în Spania, credeam că se fumează mult,
dar, dimpotrivă, nimeni nu mai fumează.
Nu. Şi se uită urât la tine dacă fumezi.
E decadent. A devenit ceva de anii '90.
Da, nu e văzut cu ochi buni.
Aşa e.
De proastă ce sunt, cu cât ceilalţi vor să fie mai sănătoşi,
cu atât mai mult vreau să fumez.
Trebuie să fumezi!
E un gest de frondă.
E un magazin care vinde ţigări la bucată.
O cheamă Carmen. Are opt ani şi cântă la pian.
Gata, nu mai vorbesc despre ea, dar, da, sunt dădacă,
traducătoare şi încă ceva.
Dacă îmi iese, o să-ţi spun. Dacă nu, e în regulă.
Sigur o să-ţi iasă.
- Cum să nu? - Nici nu ştii despre ce e vorba!
Te-ai văzut în oglindă?
Emani lumină, forţă... Sigur o să-ţi iasă.
Îţi iese orice îţi propui.
Nu sunt sigură.
Nu... Ba da, eşti sigură.
Vom vedea.
Nu mi-ai zis cum te cheamă.
Nu îţi spun.
- Ştii ce s-a întâmplat? - Ce?
N-are legătură cu băutura sau fumatul.
S-a întâmplat că m-am îndrăgostit de tine.
- Poftim? - Şi tu te-ai îndrăgostit de mine.
Şi vom fi împreună pentru totdeauna.
Ce tot spui? Sunt măritată.
- Cum adică, eşti măritată? - Nu în acte, dar nu contează.
Atunci, ai făcut o greşeală.
E în regulă, dar ai greşit.
- Poftim? - E clar că ai greşit.
Cum să te măriţi cu altcineva?
- Tu eşti cel care greşeşte aici. - Nu.
- Mi-e foarte clar. - Mie, nu. Te înşeli.
- Ţi se citeşte pe faţă. - Ce?
Sunt măritată de mult timp cu soţul meu şi îl iubesc.
Crezi că ai dreptul să te iei de faţa mea?
Va trebui să-i expici.
- N-ai decât! - Nu, tu trebuie să-i spui.
Altfel ştii ce se întâmplă.
- Ce? - Faci cancer! Tu ai spus-o.
Ba nu!
Ai zis că cine nu se exteriorizează face cancer la pancreas.
- Nu. - Ai zis că e mai sănătos să te plângi.
- Eşti enervant. - Habar n-ai!
Nu sufăr artiştii!
- Poate nu sunt artist. - Ba da. Bei în miezul zilei.
- Îţi spun ce sunt? - Nu.
- Îţi spun cum mă cheamă? - Nu. Nu mă mai urmări!
M-am oprit.
Tare enervant mai eşti!
CAPITOLUL II: IUBITUL RAMONEI E NICO
Ce faci aici?
Nu voiam să mă duc acasă singură.
Vin imediat.
Ai fumat, nu?
Nu. Mă rog, jumătate de ţigară. Două fumuri.
- Nu te ascunde. - Dacă n-ai văzut, nu se pune.
- Nu e aşa. - Pentru mine, da.
Am avut o zi îngrozitoare.
De ce?
Localul era plin ochi şi noul chelner e pe dinafară.
Fir-ar!
Eşti bine?
Da.
Ai emoţii pentru mâine?
Nu. Sunt supărată din cauza violatorului.
Şi mai ce?
Atât.
Sigur?
De dimineaţă, am mers până unde va fi castingul, să văd cât îmi ia,
şi m-am luat cu diverse şi n-am făcut nimic.
- Clar, ai emoţii. - Poate că da.
- Ce naiba? - M-ai speriat!
- Credeam că nu mai respiri. - Fir-ar!
- De ce porţi peruca aia? - Ce zici?
- Eşti blondă. - Dar cum ţi se pare?
Mi se pare că eşti blondă.
Pare naturală?
Nu prea.
Dacă n-ai şti că e perucă?
Nu.
- Dacă nu m-ai cunoaşte? - Nici vorbă.
- De ce? - Ai sprâncenele prea închise.
Şi e prea lucioasă. Pare falsă.
Eu zic că aş putea trece drept o blondă.
O blondă cu perucă, da.
Exact! Asta o să fiu.
Măcar aşa îşi vor aminti de mine şi vor spune: "Fata cu perucă!"
Dar de ce trebuie să porţi perucă?
Fiindcă am fire albe.
- Eu nu le-am văzut! - Fiindcă nu eşti atent.
Dar sunt acolo. La un prim-plan, se văd toate.
E caută tinere de 25-30 de ani.
Fără fire albe.
Dacă nu am alte informaţii, fac ce vreau.
Nemaipomenit!
Au revoir, mon amour.
Intru puţin şi te chem, bine?
Sigur. Stai! Se vede că port perucă?
Nu-ţi face griji! O să te descurci de minune.
Intră!
Băieţi, ea e Ona.
Bună !
Salut !
Ce faci, Ona?
Lasă-ţi lucrurile aici. Începem imediat.
Bine.
- Bună, Ona. - Bună.
Eu sunt Bruno.
- Regizorul filmului. - Super.
- Ce blondă eşti! - E o perucă.
Se vede.
- Pot s-o scot. - Nici vorbă!
Ne plac perucile.
Bine, Ona.
Suntem gata când vrei tu.
Ce fel de nume e Ona?
Eşti prost?
E Ona, atâta tot.
Vedeţi ce privire are femeia asta?
O vedeţi?
- Poţi începe. - Bine. Salut!
Mă numesc Ona şi am 30 de ani... 31.
Acesta e profilul meu.
E minunată!
O vedeţi, nu?
Ona, ce-ai să faci?
Dacă nu aţi trimis nimic, am pregătit două monologuri.
Unul dramatic, unul comic. Voi alegeţi.
Foarte bine!
Hai să începem cu cel dramatic.
E un monolog dinAnnie Hall .
- Annie Hall? - Da.
- De Woody Allen? - Da.
Nu are monologuri dramatice.
E inspirat de Annie Hall.
- Dramatic? - Da.
Perfect.
Când eşti gata, poţi începe.
Cel mai nedrept lucru,
cel mai urât, mai respingător şi mai josnic din câte mi-ai făcut
şi continui să faci e să mă faci să mă simt nedemnă de tine.
Fiindcă am o familie bogată, sunt blondă şi albă, nu pot înţelege
arta şi suferinţa sau exaltarea celor care au îndurat oprimarea,
rasismul, hărţuirea la şcoală sau Holocaustul.
Asta am avut de spus. Îmi pare rău!
Aproape că îmi vine să-mi inventez altă familie, fiindcă a mea
mă face să fiu insensibilă, superficială şi proastă.
Proastă!
Asta e cel mai rău.
E un cerc vicios.
Când eşti cu cineva
care te crede proastă, începi să te porţi ca atare.
Te tâmpeşti pe zi ce trece şi te simţi de rahat.
Te simţi nedemnă de atenţia şi dragostea lui.
Deşi dragostea... dragostea...
Nu cred că am avut parte de a ta.
E ciudat pentru că, la început,
tu erai cel care nu voia o relaţie serioasă.
Ai vrut să fim liberi ca păsările cerului,
să ne distrăm, în timp ce eu citeam de zor,
ca să nu-ţi fie ruşine cu mine la petrecerile prietenilor tăi.
Când am devenit ce ţi-ai dorit,
când m-am luminat şi am realizat că pot fi fericită fără tine,
ai intrat în panică şi ai vrut să fiu ca înainte, numai a ta.
Acea persoană nu mai există.
Asta e tot.
Foarte bine!
Bravo! Mi-a plăcut la nebunie!
Să-l spun şi pe celălalt?
Nu e nevoie. Ai primit rolul.
- Poftim? - Calmează-te.
Sunt foarte calm.
Rolul e al ei.
- Poţi spune monologul comic? - Sigur!
Bruno, hai să vedem.
Mie îmi convine! Scuze.
Când eşti gata...
Am fost cu mulţi bărbaţi.
Cu o groază!
Unii chiar erau perfecţi.
Cât se poate de perfecţi.
Dar ştii ce nu-mi convenea la cei perfecţi?
E o dramă!
Nu erau sufletul meu pereche!
Mă ascult şi nu-mi vine să cred. Tu mă crezi? Serios!
Ideea din filmele Disney, din romanele de secol 19,
ideea complet absurdă în care n-am crezut o clipă...
Mereu am fost înţeleaptă şi cu picioarele pe pământ.
Ei bine, tu ai venit cu ideea asta tâmpită,
mi-ai băgat-o în cap, după care m-ai părăsit peste câteva ore.
Mai mult, de parcă n-am fi ştiut, ca să ajungem la acelaşi nivel
cu personajele legendare din poveştile de dragoste,
n-am făcut schimb de telefoane, de adrese, de nume de familie...
Nimic cu care să ne putem regăsi!
Sunt singura din generaţia mea
obsedată de un tip pe care nu-l pot găsi pe Facebook.
Nimic! Era iubirea vieţii mele şi a dispărut uite-aşa!
Planul de a ne revedea în anul următor,
la gara din Viena... ce romantic, ce frumos!
Dar bunica moare cu două zile înainte, nu pot să mă duc şi toată viaţa zic:
"Mi-am cunoscut sufletul pereche, bunica a murit şi l-am pierdut!"
Mai târziu, mi-am zis că nici el n-ar fi putut ajunge.
Cum ar fi fost să vină din SUA pentru o promisiune adolesentină?
Şi acum vii şi-mi spui
că ai fost acolo, că m-ai aşteptat ca prostul,
că şi viaţa ta e tristă fără mine, că te-ai însurat şi ai un copil!
Fir-ar!
Ai fi putut să te abţii.
Bun venit în film, Ona!
- Mă angajezi pentru că mă placi. - Evident!
- Dar ca actriţă? - E totuna!
Stai aşa. Nu ne putem hotărî pe loc.
Dacă nu te superi, eu sunt regizorul şi aş vrea să aleg actriţa.
Nu le putem vedea pe toate?
Te-ai hotărât înainte să încep.
Nu vrei rolul principal?
Ba da, dar pe merit!
- Nu mai spune asta. - Ona, aşteaptă afară.
Întâi vedem toate probele.
Rolul principal e al ei! Gata, am hotărât!
Nu joc rolul principal şi niciun alt rol în filmul ăsta!
Tot nu pricep.
Regizorul e tipul care a spus că s-a îndrăgostit de mine.
La casting?
- O iau de la capăt. - Nu ştii să explici.
Ieri m-am dus la un bar de lângă sala de casting
şi am intrat în vorbă cu un tip care s-a îndrăgostit de mine.
I-am zis că sunt măritată. Ei bine, tipul ăla e regizorul.
- Ce coincidenţă! - Da.
Rocío mi-a spus mai târziu că vine des la bar,
fiindcă stă în zonă.
Când am ajuns la casting,
a început să le spună tuturor ce privire am... Nu-mi venea să cred!
Aşa se face alegerea actriţelor, nu?
- Nu cred. - Eu cred că da, dar continuă.
- Când am terminat primul monolog... - Da?
... a spus că vrea să joc în filmul lui,
în rol principal, iar ceilalţi spuneau că ar trebui să vadă şi alte fete.
El tot insista că mă vrea pe mine, aşa că le-am spus
s-o lase baltă, că nu mai vreau.
- Ce? - O rodie sau două?
Poftim?
- Una sau două? - Nu. Ce ai spus?
Să uite de mine. Nu vreau să joc în film.
Tipul e dus cu pluta.
- Regizorul? - Da.
- E ţăcănit! - Cel care te vrea în rol principal?
Da. Era nebun după mine înainte să vin la casting.
Te-ai tâmpit!
Era foarte enervant.
- Incredibil! - Exact!
Nu, tu eşti incredibilă!
- De ce? - Cum să refuzi?
Fiindcă a zis că s-a îndrăgostit de mine!
Şi ce? Nu spun să te culci cu el, dar e o ocazie unică!
Un regizor adevărat te vrea în rol principal!
Are un documentar şi scurtmetraje, e primul lui film.
Atunci, e în regulă.
- Sunt o nemernică! - Eşti o nemernică.
- Ce mă fac? - Sună-i, spune-le că accepţi.
Sigur au găsit deja pe altcineva.
Sună-l pe el mâine. Sigur nu s-a îndrăgostit deja de alta.
Nu-ţi închipui!
Nu ştiu dacă plâng de la ceapă sau de nemernică.
Eşti o nemernică.
Ar trebui să sărbătorim în oraş,
nu să mâncăm sandviciuri rotunde făcute cu un aparat antic.
Îmi plac sandviciurile tale! Dar desfă un vin.
Sigur!
- Mâine intru la cură pentru film. Sigur...
Am peste 30 de ani
Niciodată nu spun adevărul
Mint doar pe jumătate
Şi ce a fost între noi
Nimeni nu ne poate lua
Nu vorbim niciodată despre nimic
Şi dacă vorbim, e şi mai rău
O să mă dai afară
Sau mai bine o fac eu
Nimeni nu ne poate lua ce a fost între noi
Hai să bem pentru viitor
Drum bun şi cale bătută
Sunt din nou un tip dur
Ce ţi-am făcut eu ţie?
- Da? - Eşti acasă, nu?
Fir-ar, e aproape ora 3!
Te rog, vino să mă iei.
Nici gând. Dorm.
- Te rog. - Nu!
Nu vin.
Măcar deschide uşa, aprinde lumina
şi strigă că mă aştepţi cu un cuţit.
Eşti nebună!
Altfel nu pot să intru.
Ce mai vrei? Uite-mă.
- Nu mişca! - Nu.
Te aştept cu un cuţit.
Duhneşti a fum.
A fost minunat! Te iubesc! Mulţumesc!
CAPITOLUL III: REPETIŢIILE
Aici?
Da, în mijloc, chiar aici.
Bine. Înregistrezi? Credeam că vrei să vorbim.
Ce îmi place mie la actori e ce se vede dincolo de tehnică.
Dar acum sunt eu, nu personajul.
Exact.
Să vedem...
Priveşte puţin la cameră.
Aşa!
Iată-te!
Bun.
Nu eram foarte sigură, dar planul meu era
să-mi iau un an sabatic, cum se face în Anglia,
şi să merg în Australia cu o prietenă, să lucrez.
Super!
Cu banii câştigaţi,
am fi călătorit celelalte şase luni în America de Sud.
Dar în acea vară...
părinţii mei au murit şi...
Ambii?
- Da. - Îmi pare rău!
- Într-un accident de maşină. - Fir-ar!
Da. Şi atunci...
Am renunţat la toate planurile
şi nu mai ştiu ce am făcut mai întâi.
Am început ceva, apoi altceva care nu a dus la nimic.
- Ţi-ai terminat studiile? - Nu.
Adică...
Am fost şi cântăreaţă o perioadă.
- Nu mai cânţi? - Nu.
- Păcat. - Ei bine...
Mereu am fost impulsivă şi împrăştiată.
Asta e bine.
Da, dar nu prea, fiindcă...
Trec de la una la alta şi nu avansez niciodată.
Acum încerc să mă concentrez la actorie, ca să fac un lucru bine.
Nu îţi poţi reprima celelalte talente.
Ba da!
Aşa, îmi pot concentra energia pe un singur lucru care să-mi iasă.
Atunci, de ce ai studiat traduceri? N-are nicio legătură cu nimic.
Fiindcă aveam mult de lucru şi am crezut că,
dacă am o diplomă, va fi mai uşor.
Adevărul e că nu conta. Munceam prea mult şi am plecat.
Încă mai traduc pentru o revistă. E grozavă!
Ce altceva mai vrei să faci?
- În general? - Da, în viaţă.
Să joc.
În afară de asta.
Vreau să am mulţi copii.
Vreau o grădină frumoasă, ca cele din Londra,
unde vin vulpile la tine.
Şi vreau să fumez un pachet pe zi şi să fiu foarte slabă.
Sună bine.
Ăsta e planul meu.
Ştii cântecul lui Bob Dylan, "To Ramona"?
Sigur că da! Îl ador!
Părinţilor mei le plăcea atât de mult, încât mi-au pus numele după el.
E un nume foarte frumos, Ramona.
Cum să nu...
O să-i spun personajului tău Ramona, uită de Ona!
Eşti incredibil!
- Ce-i cu Ona? - Eşti groaznic!
A fost o toană de-ale mele. Ne mergea bine la Londra.
Nico lucra în bucătăriile a trei restaurante.
Eu eram într-o trupă de teatru şi munceam non-stop.
Era minunat.
Şi apoi?
Păi...
Aici, mă uit în jur şi...
Obişnuiam să venim aici în vacanţe,
am copilărit aici.
La Londra, simţeam că n-am avut niciodată părinţi.
Dar aici...
Văd soarele mai des.
Ne-am cunoscut când el a venit cu o bursă Erasmus la Londra
şi eu eram încă la şcoală.
Deci ne ştim de la 17 ani.
Ce fel de om e?
E bucătar. A studiat arhitectura, dar îi place să gătească şi...
Nu ştiu...
Nu ştiu de ce, dar aş prefera să nu vorbesc despre el.
Nu ştii cum e să trăieşti cu un bucătar.
- Nu ştiu. - Nu. E oribil.
Găteşte nişte preparate incredibile,
dar când vreau să ţin dietă,
inventează, de exemplu, chifteluţe cu sos de caramel.
Aşa am păţit şi zilele trecute.
Am ajuns acasă şi mi-am spus: "Super! Încep să lucrez la film.
Azi mănânc salată, mâine pui cu legume."
Deschid frigiderul şi ce găsesc?
Chifteluţe.
Ce faci aici?
Am venit să te văd.
Am înţeles. Dar de ce acum?
Voiam să-ţi spun ceva.
Bine, spune-mi. M-ai prins într-un moment prost.
Te iubesc.
- Şi eu te iubesc. - Dar eu sunt îndrăgostit de tine.
Nu erai supărată?
Poftim?
Când l-ai văzut. Îl vezi şi îţi sare ţandăra.
Dar brusc, ţi-a trecut.
Tocmai mi-a spus că mă iubeşte.
Ştiai asta deja.
Când cineva vine la tine şi îţi spune că te iubeşte,
îţi trece supărarea.
Dar erai nervoasă când l-ai văzut?
Da, fiindcă nu voiam să-l văd. Nu sunt supărată pe el.
Bine.
Dar te-ai enervat foarte tare, nu?
Am crezut că vrei s-o duc în direcţia asta.
Nu vreau s-o duci în nicio direcţie.
Dacă te enervezi când îl vezi, atunci enervează-te.
Dar nu te preface supărată, dacă nu eşti.
Lasă-te dusă de scenă.
- Bine. - În regulă?
Da la început?
- Sigur. - Nu. Stai puţin.
Am nevoie să ştiu încotro mă îndrept.
Când îl văd venind, nu sunt sigură dacă e el?
Cred că nu vrei să recunoşti, dar ştii deja.
Asta mă poate enerva.
Te poate enerva sau te poate face să râzi.
Vezi ce se întâmplă.
Hai să vedem.
Când îi spun să rămână, la final, deşi filmul se opreşte acolo,
am nevoie să ştiu ce se va întâmpla.
Nu ştiu.
Vom vedea.
Ar trebui să ştii. E filmul tău!
Nu. Îl facem ca să vedem ce se întâmplă.
Îmi ceri să trec prin asta, fără să ştiu rezultatul.
Şi tu nu faci nimic!
Nu.
Eu filmez.
Dacă nu ai agent, nu afli de castinguri.
Despre al tău am aflat de la Rocío, verişoara lui Nico.
Castingurile sunt groaznice.
Aici stau eu.
Tu ai făcut un casting.
M-au obligat să îl fac, dar castingurile se ţin la bar,
când bem vin şi vorbim despre viaţă.
Da, dar...
Dacă îl văd pe tipul ăla singură, mor pe loc.
Bine. Atunci, intru eu primul, bine?
Dă-mi cheile.
Haide.
Care e?
La etajul al treilea.
Pe uşa aia.
Poftim.
Ramona...
Ce?
- Mâine începem repetiţiile la 8. - Ştiu.
Uite...
Învaţă-ţi replicile, bine?
Sigur.
Încetează!
Asta e, nu?
Bună dimineaţa!
Salutare tuturor!
Ea e Isa.
- Ai întârziat puţin. - Ştiu.
Avem cafea!
Da, avem cafea.
- Vrei cafea, Isa? - Fără Bailey's, te rog.
- Îţi aduc imediat. - Mersi!
Ia loc, te rog.
Bine. Doamne...
Bine. De ce nu lăsăm repetiţia pe mâine?
Nici gând! Ce tot spui? Nu!
Am găsit-o pe Lola!
Isa e Lola! E o actriţă fantastică...
- Ignacio ştie? - Dă-l naibii pe Ignacio!
Eu sunt regizorul. Cel puţin, aşa cred.
E aşa sau nu?
- V-aţi cunoscut azi-noapte? - Nu.
Ne ştim de ani buni. Ieri ne-am întâlnit întâmplător.
Bine.
- Cafeaua? - Poftim.
- Am plecat. - Sigur, mersi.
Mulţumesc.
Scuze.
Hai să începem.
- Am vorbit mult despre personaj... - Nu chiar atât de mult.
Doar o noapte, nu?
Se pot spune multe într-o noapte.
- Înţeleg. - Da.
Până la urmă, Lola va fi mult mai tânără decât îmi imaginasem.
Dar nu-i nimic, aia e.
Deci...
Am plecat.
De ce?
Am uitat că am ceva de făcut.
Serios?
Repetăm fără tine, dacă e musai.
Mâine vii, da?
Chestia e că nu pot juca în film.
Serios?
- Bruno, las-o să plece. - Nu. Ascultă!
Bine! La revedere!
- Pa! - Adio!
Adio, Ona!
CAPITOLUL IV: ÎN GURA LUPULUI
- De unde a luat sora ta asta? - Din Amsterdam. A avut escală.
Acum unde e?
În Sudan.
- De ce fumezi prostiile alea? - E fără nicotină. Parcă fumez aer.
Atunci, de ce mai fumezi?
Îmi place să suflu fum.
Cum merge filmul?
Cum adică?
Banii. Au primit fondurile necesare?
Habar n-am.
Mă gândeam că nu cred că mai vreau să joc în el.
Hai, stinge-o!
- Miroase ca un cui. - Nu e.
Te asigur.
Mă gândeam că, dacă nu mai am mult, pot să-mi iau diploma de traducător.
Pentru ce?
Pentru o slujbă bine plătită. La ONU sunt salarii babane.
- La ce bun? - Cum adică?
- Nu-ţi păsa de bani. - M-am maturizat.
- Ştii? - Da.
Nu mai vreau să stau în Lavapiés.
Tu ai vrut să ne mutăm aici.
Acum vreau în Salamanca.
Sigur...
În faţa unei ambasade cu paznici.
- Şi gătită toată? - Poate că da.
Îi vor evacua pe tipii de jos.
- Hai să ne mutăm! - Chiria asta e pomană!
N-o să mai găsim ceva cool la preţul ăsta.
Nu-mi pasă dacă nu e cool.
Dacă insişti, căutăm ceva peste câteva luni.
Iar începi!
E petrecerea lui Torru azi.
- Vrei să mergem? - Sigur.
Cheam-o şi pe Rocío.
- O să port tocuri. - Sigur!
- De ce nu înveţi flamenco? - Nu m-am gândit.
La jumătatea anului?
E fascinată de tine, te copiază, ca să vadă dacă i se potriveşte?
- Nu o fascinez. - Bine.
Deci e invers? Nu te place deloc?
Nu ştie de ce eşti interesantă şi încearcă să te copieze.
Exact aşa. Aşa e verişoara mea.
O enervează tot ce fac,
tot ce spun, tot ce port...
Atunci, e tipul 2.
- Îmi daţi nişte gheaţă, vă rog? - Sigur!
Ce fumezi?
Nişte ierburi nasoale fără nicotină, fără nimic.
Miroase bine, a "beedi".
- Ce? - Beedi.
Asta se fumează în India.
Ce interesant! Nu ştiu, n-am fost acolo.
- Îmi dai şi mie? - Sigur. Poftim.
- Poftim. - Mersi!
Cu plăcere.
- Ce mai faci? - Bună!
- Salut! - Arăţi grozav!
Doamne, mai ai puţin!
Da, puţin!
- Ce faci? - Arăţi minunat!
Cum vă merge?
- Bine! Iată-ne... - Fără burtică.
De ce nu faceţi şi voi copii? Împreună e mai distractiv.
- Ca noi! - Aşa e.
Nu insista. Poate nu vor să facă copii.
- Nu sunt sigură. - Eu vreau, mulţi!
Apucă-te repede! După 35 de ani e mai greu.
- E mai complicat. - Da.
Vrei să mergem În Gura Lupului?
- Ce e? - E un club legendar!
- Ce ştiu eu? - E pe jumătate străină.
Spun da la orice, dacă plecăm de aici!
Hai să mergem!
- Da! Vii? - Haide!
- Îi spun amicului meu şi mergem. - Bine.
Îţi place hipiotul?
Îmi place mult.
- Bine. Îi spun lui Nico şi mergem. - Bine.
Super!
- Cum te cheamă? - Juan.
- Vii În Gura Lupului? - Bine.
Perfect!
- Ce faci? - Bine. Mergem În Gura Lupului.
- Unde? - În Gura Lupului.
Să dansăm!
Mâine încep la 12, dar tu poţi să te duci.
- Ştiu. - Ce e?
Pa!
Spune adevărul.
Nu mint!
- Te-ai culcat cu el. - Nu! Nu ştiu de ce spui asta!
Nu spun nimănui.
Nu, tipul e enervant. Nu-mi place deloc.
Bine.
Ştam eu că n-o să răspunzi. Oricum, voiam să-ţi las un mesaj.
Rocío mi-a spus că nu ai găsit altă actriţă,
fiindcă ai spus că am să mă întroc.
Am sunat să-ţi spun că n-am de gând să fac asta
şi nu are legătură cu tine.
E pentru că nu vreau, ai înţeles?
M-am săturat de vria asta de emoţii,
de toate sentimentele... vreau o slujbă normală!
Şi îmi trebuie acum.
Vreau să fac copii!
Cum să aduc copii pe lume în halul ăsta?
Cu atâta haos?
Cum să fac copii, dacă n-am părinţi? Cum o să am grijă de ei?
O să am eu grijă de ei! Îi educ, îi protejez...
Şi, dacă vine sfârşitul lumii, o să văd ce pot face.
Dacă vine un război nuclear,
o să fugim în creierii munţilor şi o să vânăm.
Ascultă.
Azi am întâlnit un ecologist
şi i-am spus că reciclarea e o păcăleală.
A zis: "Despre ce vorbeşti?"
Aşa că am insistat: "Da, e o păcăleală.
Suntem duşi de nas. Nu fi o oaie!"
S-a uitat scârbit la mine
şi a zis că activează în comitetul pentru...
Mason, am terminat.
Pa!
- Bună! - Salut!
Vrei să intri?
Bine.
Nico e în drum spre casă...
Ce casă frumoasă!
Da, mulţumesc. Sper să ne mutăm cât de curând.
- Din cauza vagabonzilor? - Da.
Păcat.
Nu şi pentru mine, sincer.
- Ce mai faci? - Trebuie să te întorci la film.
- Dar... - Lasă-mă să vorbesc.
Stai să-ţi spun. Am vorbit cu Rocío.
Eram sigur că te întorci, dar ea a zis că te mai gândeşti.
Până la urmă...
Îmi pare rău. Lasă-mă să termin.
Apoi, faci cum vrei.
Filmul ăsta, tot ce am muncit nu doar noi, ci şi toţi ceilalţi,
se bazează pe tine în rol principal.
Dacă nu joci tu, nu facem filmul.
Facem alt film, dar nu ăsta.
Şi eu vreau să fac filmul ăsta.
Toţi ne dorim acelaşi lucru.
Suntem gata să începem. Te aşteptăm.
Nu ne poţi lăsa cu ochii în soare. Nu se poate să nu joci.
O să fie superb!
- Ştiu, dar... - Ţi-o datorezi ţie.
Mă mai gândesc, bine?
Nu ai la ce să te gândeşti. N-o să avem probleme.
Voi păstra distanţa. Doar facem un film împreună.
Ai încredere.
Şi iartă-mă.
Rahat!
Fierul!
- Uniforma de bucătar! - Dă-mi să văd.
Nu! Dă-mi să văd.
- Te pricepi la călcat. - Te rog.
- Iese cu săpun? - Sigur.
S-a zis cu ea.
Ce faci?
- Bună, sunt Nico. - Bruno.
- Am auzit atâtea despre tine! - Şi eu, la fel.
Ce s-a întâmplat?
Ţi-am ars uniforma.
N-are nimic.
- Îmi pare rău! - Mai am şi altele.
Ona mi-a spus despre film. Ce nasol!
- Ce? - Chestia cu banii.
Dar s-a rezolvat.
- Serios? - Da.
Grozav! Când începeţi?
- Curând. - Zău?
- Imediat. - Bravo!
Ne bucurăm. Asta i-am zis Ramonei.
Îi spui Ramona?
Da.
Are voie?
Nu mă bagă în seamă.
Mă duc să mă schimb şi mergem să sărbătorim!
Sigur!
Dar eu trebuie să plec. Echipa mă aşteaptă.
- Păcat. - Da.
- Altă dată. - Sigur!
- Încântat! - Asemenea!
Hai, du-te!
CAPITOLUL V: FILMUL ŞI VIAŢA
Intră!
Ce faci aici?
Am venit să te văd.
Bine.
Văd că ai venit. Dar de ce acum?
Am să-ţi spun ceva.
Spune şi pleacă. M-ai prins într-un moment prost.
Te iubesc.
Şi eu te iubesc.
Dar eu sunt îndrăgostit de tine.
León, tu meriţi o femeie
mai bună decât mine, mai pură, mai inocentă...
Te iubesc.
Bine, dar acum nu se poate.
Ţi-am adus flori.
Ia-le de aici! Aştept pe cinva important.
Dacă eşti îndrăgostit, vorbim mâine sau altă dată.
- Dar acum trebuie să pleci. - Ramona...
Sunt eu.
Ştiu că eşti tu.
Ştiu, dar...
Acum te rog să pleci.
León.
Tăiaţi!
- Îţi convine? - Da.
E în regulă. Toate bune?
Da?
Oameni buni, am terminat!
- De ce nu eşti gata? - Ce faci aici?
Cum adică? E petrecerea de final!
- Bună! - Am uitat complet.
Nu te cred.
Să mă crezi!
Nu te poate înlocui cineva?
Nu cred.
Trebuie să vii. E petrecere de final!
Du-te fără mine.
Te rog, roag-o pe Andrea sau pe cineva să-ţi ţină locul.
Mai bine te duci singură.
- Poftim? - Mai bine te duci singură.
Ce vrei să spui?
Ce crezi că vreau să spun?
N-am vrut să vorbim mai devreme, ca să nu-ţi pierzi concentrarea.
Despre ce?
Nu vorbim înainte de orice petrecere?
Despre ce?
Nu e momentul acum.
Alt moment nu avem.
Te-ai îndrăgostit.
Ce tot spui? Nici vorbă!
Nu crezi că ţi s-a întâmplat ceva?
Ba da, multe lucruri, dar nu asta.
Asta, nu.
Hai, du-te la petrecere. Vorbim mâine. Am de lucru.
Ce-o să faci?
Bună seara!
Iertaţi-mă o clipă, ştiu că v-aţi săturat
să vă plictisesc, dar în seara asta mă voi abţine, pentru moment.
Nu ştiu dacă ştiţi,
dar, demult, Ramona a cântat într-o formaţie, la Londra.
Da.
Aşa că, te rog...
- Te rog. - Nu.
- Serios. - Te rog!
Nu.
Vino şi cântă-ne!
N-ai cum să scapi.
Mi-am scrijelit numele pe barca ta
M-am făcut marinar pentru tine
Ca să pot străbate mările
Să navighez printre dorinţe
Eram atât de fericită în braţele tale
Eram atât de fericită în portul tău
Încât inima mea a fost luată prizonieră
De trupul tău şi de pielea ta
Ca un val, dragostea ta mi-a atins viaţa
Ca un val de foc şi dezmierdări
De spumă albă şi şoapte de scoici
Ca un val
M-am înlănţuit pe veci în furtuna ta
Mi-am pierdut reperele fără să-mi dau seama
Ca un val
Dragostea ta creştea ca un val
Eşti bine?
Nico a zis că trebuie să vorbim.
Sigur că da.
- Filmul s-a terminat. - Ştiu.
Nu mi-am închipuit că se va termina.
Şi acum ce facem?
Nu ştiu.
- Nu e aşa de uşor. - Ba da.
Bine.
Tu acţionezi impulsiv, aşa că ţi se pare simplu.
Dar nu poţi trăi aşa.
Ba da, poţi.
Acum, de exemplu.
Trebuie să-ţi spun ce simt sau am să mor.
Poţi fi mai puţin dramatic?
E o situaţie dramatică!
Mai ales pentru tine. Pentru că trebuie să faci ceva.
Eu nu trebuie să fac nimic. Doar te aştept pe tine.
Cum poţi fi atât de sigur?
Când sunt cu tine, mă simt liniştit.
Simt că totul e în regulă, că totul va fi bine.
Deşi suntem mereu la un metru distanţă.
Păi... Uneori, suntem mai aproape de atât.
- Cui îi pasă? - Văd cum te uiţi la mine.
De multe ori, ştiu că ştii că mă uit la tine
şi te bucuri de prezenţa mea.
Te înţeleg mai bine decât alţii.
Ştii că poţi face orice vrei,
fiindcă mă uit la tine şi te plac oricum.
Şi te iubesc oricum.
Te iubesc întotdeauna.
Chiar şi când îţi uiţi replicile.
Şi nu sunt impulsiv.
Noi doi nu putem fi împreună.
De ce?
Fiindcă n-am reuşi nimic în viaţă, ar fi totul prea haotic.
Tocmai am făcut un film împreună!
- Ce mai vrei să facem? - Alte lucruri!
În viaţă trebuie să faci şi altele, în afară de filme!
Unde mergem?
Eu mă duc acasă.
Tu, nu ştiu.
- Nu ştiu ce să fac. - Aş prefera să nu vii după mine.
E frustrant, nu?
Fiindcă tu m-ai tot urmărit. Acum e rândul meu.
Ce vrei?
Nu ştiu.
Nu-ţi pot face promisiuni, ca şi cum am fi adolescenţi.
Totul poate merge rău.
Bine.
- Dar nu te supăra. - Sunt supărat!
Sunt supărat.
Tu ce vrei?
Nu îl pot minţi.
- Deja o faci. - Nu e adevărat.
Eşti o laşă!
Nu sunt laşă.
Crezi că e viaţa altcuiva sau că e un film?
Dacă ai totul în faţa ta,
nu poţi renunţa.
Ar însemna să negi viaţa.
CAPITOLUL VI: FINALUL
Bună, sunt Ramona, am 32 de ani şi acesta e profilul meu.
Bine, când eşti gata.
Te-am văzut ieri de la geam.
Am văzut cum o priveai.
Scuze, eu doar...
M-am lăsat copleşită de emoţii şi m-am încurcat.
Spun alt text, bine?
- Bine. - Încep.
Nu pot să cred, frate!
Cum să mă întrebe lumea "Eşti orfană?",
când e limpede că tot ce spun sau ce fac în viaţă
e din cauza asta.
Îmi stă scris pe frunte. Sunt orfană!
Crezi că, dacă nu eram, aş mai fi fost aici?
Nu!
Viaţa mea ar fi altfel şi nimic din astea nu s-ar întâmpla.
Habar n-ai, dacă nu eşti orfan.
Habar n-ai!
E cea mai gravă formă de abandon.
"Ţi-am fost alături, dar nu mai sunt! Acum, descurcă-te singură.
Şi trebuie să fii fericită
şi să zâmbeşti.
Şi să te bucuri de viaţă, fiindcă n-ai murit."
Uneori, visez că ajung acasă
şi îmi găsesc părinţii în sufragerie, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat.
La început, simt...
Simt o uşurare şi mă bucur că sunt în viaţă, că e o glumă.
Sigur că a fost o glumă. Eram convinsă că aşa e.
Apoi, le spun:
"Unde aţi fost?"
Iar ei râd de mine.
Nu înţeleg şi spun: "Cum aţi putut să-mi faceţi asta?"
Şi...
Nu înţeleg nimic. Şi încep să mă înfurii.
De atâta furie, mă trezesc...
şi ei mor din nou.
I-am avut şi i-am pierdut din nou.
Şi asta e.
Nu pot abandona pe cineva care mă iubeşte.
Nu pricepi?
Bună!
Salut!
Ignacio mi-a spus să-ţi aduc documentele astea.
Intră!
Ignacio nu e aici, dar poţi să le laşi...
Sigur, poftim.
- Cum merge montajul? - Bine.
Ei bine...
Îţi închipui.
Având atâtea îndoieli...
Mama spunea că îndoiala înseamnă nu.
- Îndoiala înseamnă nu? - Un da e limpede ca bună ziua.
Ştii că am început să cânt cu o trupă de puşti de 20 de ani?
Măi să fie! Nemaipomenit!
- E grozav! - Bravo!
Mă duc la cinema, am întârziat.
Sigur. Sper să-ţi placă filmul.
Mulţumesc...
- Pe curând! - Pa!
- Nu e nimeni aici. - Da.
Am ajuns devreme.
- Ce facem? - Mă duc la baie.
Eu ies la o ţigară.
Bine. Te aştept afară.
TATĂLUI MEU, ANDREW BAGNEY