Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AMINTIRI DIN PARIS
La naiba...
Duceţi-l în sala de operaţie. Eu ajung în jur de 7:30.
Şi începeţi.
- S-a întrerupt ? - Nu, vă aud.
Cum îl cheamă pe pacient ?
Bun, îi explicaţi situaţia.
Ia, pisoiule.
Aici.
Bună !
- A început. - Da.
- Bună. - Bună, ce faci ?
- Facem o probă de microfon ? - Da.
Bună ziua, Dimitri. Ne auziţi bine ?
Spuneţi ceva, ca să facem o probă de sunet.
- Da, vă aud bine. - În regulă.
Zece secunde. Patricia îl prezintă, apoi trecem la întrebări.
Am înţeles.
Acum, vă va prezenta. Eu voi traduce doar întrebările.
Trei, doi, unu... Şi începem.
Îi urăm bun venit lui Dimitri Vassiliev, sosit de la Moscova,
controversatul regizor rus
care va deschide stagiunea la Opera din Paris,
cu "Crăiasa zăpezii", de Rimski-Korsakov.
Bună ziua, Dimitri Vassiliev.
Bună ziua.
Sunteţi renumit pentru spectacolele îndrăzneţe, cu sens politic.
aţi cunoscut represaliile puterii ruse.
Veţi fi oare mai tăcut acum,
pentru a menaja publicul parizian, cunoscut ca fiind conservator ?
Nu, în niciun caz.
Franţa este ţara revoluţiei, a deschiderii,
cred că totul va decurge bine.
Mereu am visat să pun în scenă o operă la Paris.
Acest oraş are un loc special în inima mea.
- Bună seara ! Două persoane ? - Da.
Săptămâna viitoare schimb registrul, la un congres de aeronautică.
Învăţ termeni de aviaţie.
- Cum ar fi ? - Cum ar fi...
Ce înseamnă asta ?
Dezvoltarea de materiale nanostructurate.
Scuză-mă...
Alo ?
Stai puţin, vin imediat.
Da.
În regulă.
Bine, am înţeles.
M-aţi speriat !
S-a întâmplat ceva ?
- Scuză-mă, trebuie să mă întorc. - Poftim ?
Da... Noua rezidentă nu înţelege nimic.
- Îmi pare rău. - Dar eşti de gardă ?
Nu, dar e rezidentă la mine, nu am de ales.
- Tu ce faci ? - Atunci, du-te. Nu ştiu...
Te duci acasă ?
Da.
Ne vedem acasă ?
Nu stau mult. Te sun când termin.
Baftă !
- Pa ! - Pa.
Aş dori să stau la un pahar de vin, până se opreşte ploaia.
Aici e rezervat. Avem mese în cealaltă sală, dacă doriţi.
Acolo, în spate ?
- Exact. - Mulţumesc.
Scuzaţi-mă, acolo este cealaltă sală ?
- Da, în capăt, în dreapta. - Mulţumesc.
Bună seara !
- Este liber acolo ? - Sigur, luaţi loc.
E mai frumoasă culoarea asta ?
- Dacă îţi place ţie... - Nu.
Atunci, mai am...
- Eşti gata ? - Da, hai să mergem.
Nici nu l-am mai sunat. Ultima dată, nici nu a venit.
- Dacă nu a venit... - Nu ştiu, nu cred...
Stai, mi-am uitat telefonul.
- Mergeţi. - Mulţumesc.
După aceea, ce s-a întâmplat ?
Mi s-a şters totul din memorie.
E bine, dar trebuie să se stabilizeze cicatricea ca să putem interveni.
Vă puteţi îmbrăca.
Dar s-a închis bine.
Aş vrea să merg mai departe.
În şase-şapte luni, vom discuta şi despre chirurgia plastică.
Dar acum există încă inflamaţia.
Peste şapte luni... Înţeleg.
Dar se poate şterge cu totul ?
Vom face ce putem, dar nu suntem magicieni.
Nu aţi revenit la serviciu încă ?
Nu încă, mă întorc în curând.
Am fost la ţară, la mama. Dar mă bucur că m-am întors.
Atenţie, vă rurgăm !
Din cauza lucrărilor, traseul este deviat.
Puteţi deschide uşa, vă rog ?
Toaleta este acolo, dacă asta căutaţi.
Nu caut toaleta.
Înţeleg...
Atunci, adresaţi-vă asociaţiei care organizează vizite lunea dimineaţa.
Pentru persoanele... ca dv.
La ce vă referiţi ?
La victimele care simt nevoia să revadă locul...
Nu ştiu ce fac, cred că discută. Noi închidem în intervalul acela.
Îmi pare rău, acum lucrez. Nu mai pot sta.
Doriţi o cafea ?
Da, mulţumesc.
Este din partea mea, doamnă.
Ai stat mult la mama ta ?
Da, am rămas acolo trei luni.
Da...
Ţi-am trimis multe mesaje, dar nu m-ai sunat.
M-am gândit că nu ai chef să povesteşti.
Nu intenţionam să-ţi cer detalii...
Dar e greu să-mi dau seama despre ce să vorbesc cu tine.
Poţi duce tu tortul, te rog ?
Sigur că da.
- Eşti bine ? - Da.
Trebuie să iau paharele pentru şampanie.
- Ne vedem acolo. - Da.
La mulţi ani !
La mulţi ani, Vincent !
Ce faci, pisoiule ?
- Aici erai ? - Tu eşti...
Da, am luat o mică pauză.
Stai pe întuneric ?
- Stau aproape de sticle. - Dar nu poţi sta aici.
Hai, vino.
- Mulţumim mult. - O seară bună !
Mi-a părut bine să te văd.
Arăţi foarte bine, mă bucur.
Vincent chiar te susţine, nu ?
- Pa, fetelor ! - Pa !
Pe curând.
- Ai grijă de tine. - Mulţumesc. Pa !
Înainte, oamenii îmi făceau confidenţe,
îmi povesteau viaţa lor şi îmi plăcea.
Acum, s-a întors roata.
Parcă am devenit un fel de curiozitate.
Până şi tu îmi vorbeşti altfel.
Eu ? Ba nu, deloc.
Ba da, ca şi cum ar trebui să ai grijă de mine.
Serios ? Nu mi-am dat seama.
Dar nu le poţi interzice oamenilor să se gândească la tine,
la ce ţi s-a întâmplat.
Aşa este...
Când ai plecat tu, ploua deja ?
Nu... În fine, nu mai ştiu.
Asta îmi amintesc bine, nu ploua.
După aceea a început să plouă.
Până acolo, îmi amintesc.
A trebuit să te întorci la spital, nu ?
Poate...
Da, aşa este, îmi amintesc bine.
Era la spital de o oră când s-a dat alerta.
Spitalele trebuiau să întrerupă activităţile secundare,
să se pregătească pentru a primi răniţii.
Apoi, au început să sosească răniţii.
Îmi amintesc mirosul de praf de puşcă de pe culoare.
Te-am sunat, dar nu ai răspuns.
Eram sigur că ajunseseşi acasă.
Mi-au spus să fac triajul. Cazuri urgente, cazuri uşoare...
Plăgi împuşcate, arsuri...
Ni s-a spus că mai atacaseră şi alte două locuri.
A fost un atac coordonat.
Toate spitalele erau mobilizate.
Dimineaţa, devreme, m-au sunat
de la spitalul unde te duseseră.
Erai rănită. A durat mai mult să te identifice,
pentru că nu vorbeai şi nu aveai actele la tine.
Am venit să te văd...
La întoarcere, am trecut cu taxiul pe strada cu restaurantul.
Era plin de flori şi de desene de copii.
Era ca un culoar pe unde oamenii defilau în linişte,
ca la o procesiune.
Eu sunt Sara, mă ocup de asociaţie.
Bună ziua. Eram aici când a fost atentatul.
Am înţeles.
- Cum te numeşti ? - Mia.
Bine, Mia, ia loc. Vin şi eu imediat.
Este foarte bine că ai venit.
Este important să dormi, să-ţi recapeţi puterile.
După aceea, şi memoria ta va funcţiona mai bine.
Când începi să-ţi aminteşti, acela este începutul vindecării.
Ai dreptate.
Puteţi să vă aşezaţi în altă parte ?
Vă rog.
Acolo stăteau părinţii mei.
Scuză-mă, nu am ştiut. Îmi pare rău...
Mă mut aici.
- Scuză-mă. - Tu unde stăteai ?
Eu eram în cealaltă sală.
Eu nu eram cu părinţii mei când s-a întâmplat.
Mi-ar plăcea să ştiu care au fost ultimele lor cuvinte.
Să ştiu despre ce vorbeau...
Dacă erau fericiţi
sau dacă se certau, nu ştiu...
Înţelegi ?
Poate i-ai văzut.
Vreau să-ţi arăt ceva.
Scuză-mă, trebuie să plec.
- Pleci ? - Da. Nu ştiu de ce am venit.
Vorbeam afară cu un domn care e claustrofob.
Nu poate să intre, dar vrea să discute cu tine.
Mulţumesc.
Îţi mai aminteşti de mine ?
Nu.
Eram la masa din faţa ta. Sărbătoream o aniversare.
Eu nu-mi mai amintesc nimic.
Ţi-ai comandat un pahar de vin.
M-am gândit că aştepţi pe cineva.
Apoi, într-o clipă, nu te mai vedeam.
Era un grup de chinezoaice în faţa ta.
Când te-am văzut iar, aveai mâinile pătate de cerneală.
Căutai o batistă prin buzunare
şi, cu cât căutai mai mult, cu atât întindeai cerneala.
Aveai cerneală şi pe faţă, mi-a venit să râd.
Adică, ai râs de mine ?
Nu, în niciun caz. Dar tu aşa ai crezut.
Credeai că râd de tine.
Te-ai uitat la mine foarte nervoasă.
Da, aşa este...
Aveam un stilou... Scriam ceva ?
Poate, nu ştiu. Aşa cred.
Şi pe urmă ce s-a întâmplat ?
Pe urmă, te-ai ridicat.
Ai traversat restaurantul, probabil te-ai dus la toaletă.
Nu-ţi mai aminteşti nimic ?
Nu...
Sunt momente care s-au şters.
Nu-mi mai amintesc prea bine...
Reţin nişte imagini dinaintea atacului, nişte sunete...
Dar, după ce am văzut primii morţi,
totul s-a şters, nu-mi mai amintesc nimic.
Ai noroc.
- E maşina ta ? - Da.
- Cum te cheamă ? - Mia.
- Pe tine ? - Eu sunt Thomas.
- Ai voie să conduci ? - Nu.
Gata, am înţeles ! Ce este ? Vin acum.
- Mişcă-ţi maşina ! Mă grăbesc. - Şi ce vrei ? Uită-te la mine !
... m-a tras spre ea şi cred că m-am dus cu ea.
După aceea, nu-mi mai amintesc.
Mia, te-ai întors ?
Da. Am stat de vorbă cu Thomas.
Foarte bine.
Mi-a reamintit ceva ce uitasem.
Stăteam acolo.
Este foarte bine.
Acum, poţi reconstitui puzzle-ul.
Ce cauţi tu aici ?
Poftim ?
Eram aici, ca şi dv. Stăteam chiar acolo.
Ba nu stăteai aici.
Erai la toaletă, te recunosc.
La prima împuşcătură, ai fugit la toaletă.
- Eu ? - Da, tu !
Ai încuiat uşa, când voiau şi alţii să se ascundă acolo.
Dar nu le-ai deschis.
Cum îndrăzneşti să vii aici ?
Nu am făcut aşa ceva.
Te-ai gândit numai la binele tău.
Cum îndrăzneşti să apari aici ?
Ar trebui să-ţi fie ruşine.
Te-ai comportat îngrozitor.
Dar ce faci ?
Îmi pare rău, trebuie să plec.
Unde te duci ?
Mă duc acasă, ne vedem acolo.
- Sigur ? - Da, sigur.
Îmi cer scuze.
Bună, Mia la telefon.
Am stat de vorbă la restaurant, mai devreme.
Poate tu mă poţi ajuta...
Ai putea să mă suni, te rog ?
Mulţumesc.
Alo ?
Mulţumesc că m-ai sunat.
Nu, mă gândeam că poate m-ai putea ajuta...
Îmi pare rău.
Sigur nu te deranjează ?
Da !
Bună seara !
Bună ! Intră.
Sara mi-a dar numărul tău, dar nu mi-a spus că eşti în spital.
E în regulă. Trebuia să mă opereze după-amiază,
dar probabil că rămâne pe mâine-dimineaţă.
Da, am făcut trei operaţii deja.
Îmi reconstruiesc tibia bucată cu bucată.
Dar este bine.
Am fragmente de gloanţe şi în celălalt picior.
Dar nu am chef să rezolv şi cu acesta acum,
vreau să-mi prelungesc boala.
Doar nu vorbim doar despre piciorul meu.
Cu ce te pot ajuta ?
Tu îţi aminteşti tot ce s-a întâmplat ?
Da.
De ce vrei să-ţi aminteşti ?
Este posibil să fi făcut ceva...
Ce anume ?
Nu ştiu...
Sara mi-a spus că tu îţi aminteşti nişte detalii.
M-am gândit că poate mai ştii tu ce am făcut după ce am plecat.
M-am întors în sală ?
Nu.
Stai jos.
Nu-mi amintesc să te fi văzut întorcându-te.
Dar poate te-a văzut altcineva.
Ai intrat pe site ?
Ai postat un anunţ pe forum ?
Nu... Nici nu ştiam că există aşa ceva.
Descopăr o nouă lume.
Îmi doresc să-mi aduc aminte.
Dar nu ai cum, de una singură.
E nevoie de două persoane.
Eu te sfătuiesc să intri pe site.
Ştii pagina de Facebook a asociaţiei, "Memoria" ?
- Nu. - Ar trebui să intri, să te uiţi.
O să-ţi placă, doar eşti jurnalistă.
Te-am căutat pe Google.
Mia Loreau. Mai lucrezi la radio ?
Mai lucrez şi la radio uneori, dar eu sunt traducător de rusă.
Traducător de rusă ?
Cred că este greu.
Mama mea vorbea în rusă acasă, aşa că pentru mine nu este greu.
- Poţi să-mi dai ţigările de pe masă ? - Sigur că da.
Fumezi aici ?
Nu. E un balcon la capătul culoarului.
Aş vrea şi geaca.
Dar nu mi-ai răspuns.
La restaurant, aşteptai pe cineva ?
Nu.
Dar ştii de ce erai acolo ?
Hazardul.
Eu nu am ajuns acolo din întâmplare.
Cineva făcuse o rezervare.
Era ziua mea şi tocmai ne anunţaseră primele.
Eu lucrez în finanţe.
Nu suport să-mi sărbătoresc ziua,
dar au vrut să-mi facă o surpriză,
iar eu le-am făcut jocul.
Nu voiam să-i jignesc.
- Erai cu nişte fete, nu ? - Da, cu două colege.
Dar ele nu mai sunt...
Familiile lor m-au vizitat. Nu ştiam ce să le spun.
Îmi era ruşine că eu sunt aici, în locul lor.
Eşti căsătorită ?
Nu suntem căsătoriţi.
Adică, eşti liberă ?
Nu asta este ideea.
- Ai copii ? - Nu.
Dar m-am gândit la asta în timpul atentatului,
că nu am copii, că nu am trăit această experienţă.
Aici eraţi ! V-am căutat peste tot.
Ştiţi că seara sunt interzise vizitele.
Îmi cer scuze.
Vin imediat.
Mergem ?
Trageţi, trageţi. Mulţumesc.
Să vii să mă vizitezi mâine.
Da.
Baftă !
La revedere !
Să-mi aduci nişte mandarine mâine.
Sau portocale...
Sau ciocolată...
Sara mi-a dat să citesc raportul poliţiei.
Atentatul a început la 20:49. Poliţia ne-a eliberat la 22:37.
Am stat ascunşi o oră şi 48 de minute.
Îmi aduc aminte că mă întrebam ce vor mai găsi din mine după ce mor,
cum îmi lăsasem lucrurile...
M-am gândit la iaurtul început pe care l-am lăsat în frigider.
Da, Vincent, eu sunt.
Nu vin acasă.
Sonia se mută şi mi-a lăsat apartamentul ei pentru câteva zile.
Este la Republique.
E mai bine să stau puţin singură.
Te pup.
Îmi amintesc zgomotul acela.
Ce am făcut... ?
Tu unde erai ?
Eu eram în prima sală, la bar, cu o prietenă.
Ea a murit pe loc.
Şi eu m-am chinuit mult să-mi amintesc.
Nu a fost uşor.
Când am înfiinţat asociaţia.
nu aş fi crezut că aşa mulţi simt nevoia să se întoarcă aici.
Dar suntem o familie.
Vrei să vii cu noi mâine în Piaţa Republique ?
Vrem să ne reculegem înainte să ia florile şi lumânările.
Da.
Am venit la Paris ca să studiez arhitectura,
m-am îndrăgostit şi am rămas aici.
Ţi-ai amintit ceva ?
Nu... Îmi pare rău, te fac să pierzi timpul.
În niciun caz. Pentru asta suntem aici.
Ştii ce este creşterea posttraumatică ?
Nu.
Este ideea că, dintr-un necaz, poate ieşi şi ceva pozitiv.
Şi ţi se va întâmpla şi ţie, sunt convinsă.
- Mai putem încerca o dată ? - Sigur că da.
Imaginează-ţi încăperea fără toate astea.
Înainte, era o debara, mult mai întunecoasă.
Sus, erau oameni care reuşiseră să se ascundă.
Nu, nu aici eram.
Şi lumina s-a schimbat.
Nu, era alt loc...
Aveam nişte picături de apă pe mână.
Atunci, este cealaltă. Vino.
Stai să aprind lumina.
Aici era ?
Da.
Era cineva cu mine. M-a ţinut de mână.
Nu-mi amintesc faţa lui, dar avea un tatuaj.
Avea un tatuaj pe antebraţ şi un şorţ plin de sânge.
În zona aceasta erau mulţi angajaţi de la bucătărie.
Dacă purta şorţ, poate era bucătar.
Dar mulţi dintre ei au murit.
Mi-aş dori să te pot ajuta,
dar unii angajaţi nu au fost înregistraţi pe liste,
aşa am auzit.
Bună ziua ! Vă amintiţi de mine ? Vă pot întreba ceva ?
Da...
Mai sunt angajaţi care lucrau aici şi la atentat ?
Nu.
Sunteţi sigur ?
- Da. - V-am spus, au fost înlocuiţi.
Şi bucătarii, şi chelnerii ?
Şi bucătarii. Au plecat toţi.
Uitaţi, eu nici nu eram aici. Nu ştiu ce s-a întâmplat.
Te poţi ocupa de cealaltă sală, te rog ?
Încă nu am terminat aici.
Nu-i nimic, termini după aceea. Mulţumesc.
Bine...
Bună !
- Scuză-mă, ne-am văzut adineauri... - Da.
- Îl cunoşti pe Thomas ? - Puţin...
- Domnul cu cârje, care a venit ieri. - Îl ştiu din vedere.
Mi-a spus că tu lucrai aici şi atunci.
Vreau doar să te întreb ceva despre colegii tăi de atunci.
Am nevoie de ajutor, ca să găsesc pe cineva.
Bine, dar nu stau mult. Locuiesc departe.
Vreau să găsesc persoana lângă care am stat timpul atentatului.
Era bucătar...
Avea şorţ, oricum, şi avea un tatuaj mic aici.
Nu l-am găsit pe lista celor decedaţi.
Mulţi de la bucătărie erau fără acte.
Cred că de aceea nu au fost înregistraţi pe liste.
Au dispărut.
Înseamnă că nu au murit ?
De aceea au fost înlocuiţi toţi.
Am rămas doar eu. Fiind cetăţean francez, managerul m-a păstrat.
Şi poliţia a pus întrebări. Li s-a părut ciudat
că angajaţii au dispărut, pur şi simplu.
Nu au spus nimic.
Mi-ai putea face rost de numele lor ?
Bine, dar promiţi să nu spui nimic de mine.
Aş putea avea probleme şi nu-mi permit să-mi peird slujba.
Promit.
- Cum te cheamă ? - Nour.
Mia.
Şi eu l-am căutat pe băiatul cu care eram.
Eram ascunşi după tavanul fals, cu alţii, în sistemul de ventilaţie.
Eram aşa convinsă că voi muri, încât l-am sărutat.
Era un australian, vizita Parisul pentru prima oară.
Şi l-ai mai văzut ?
Nu.
Am fost separaţi când ne-au evacuat.
Ştiu că era rănit uşor.
L-am căutat ca nebuna pe Facebook,
dar nu l-am găsit.
Eram în dreapta intrării.
Eram patru. Doi au murit, rămăseserăm eu cu australianul.
Eu l-am văzut pe atacator.
Avea o figură angelică...
Nu ştiu, zâmbea...
Avea o figură de om bun.
Îţi dădea impresia că a ieşit doar să-şi ia nişte ţigări.
După ce s-a întâmplat, m-am întors acasă.
Spre norocul meu, era departe de acolo.
Încă nu am spus nimănui ce s-a întâmplat atunci, cu tine.
Nu-ţi ştiu nici numele.
Nu i-am spus nici iubitei mele,
iar ei îi spun tot, în mod normal.
A fost, cu siguranţă, cea mai îngrozitoare zi din viaţa mea,
dar niciodată nu m-am simţit atât de apropiat de cineva.
Mă ţineai ca şi cum aş fi fost tot ce mai aveai pe lume.
Ştiu că m-ai căutat.
Nu ţi-am răspuns şi, sincer, nici nu o voi face.
Pentru că asta m-ar face să mă gândesc şi mai mult la tine
şi nu vreau să mă gândesc la tine în fiecare zi.
Dar mă gândesc...
Scuză-mă, putem vorbi ?
Uită-te la mine, te rog.
Nu eram la toaletă.
Acum îmi amintesc bine.
Am fost la toaletă, dar înainte de atac.
Dar ce ştii tu ?
Mi-am amintit.
Ţineam de mână pe cineva, era un bucătar.
M-ai confundat cu altcineva.
Nu-i nimic, dar m-ai confundat.
Dacă asta vrei să crezi...
- Bună seara. - Bună.
Scuză-mă că te deranjez, ştiu că este târziu...
Te-am văzut adineauri.
Haide, intră.
Nu am mare lucru. Vrei un pahar de apă ?
Da, te rog.
Poftim.
Ai găsit pe cine căutai ?
Nu.
Vreau să ştiu dacă este în viaţă.
Mai este şi femeia aceea care mă acuză că m-aş fi închis...
Dar nu cred. Am impresia că este altceva.
Nici ea nu ştie nimic.
Dacă tu simţi că el trăieşte...
Ştii, au păstrat bunurile găsite sunt pe strada Quai des Orfevres.
- Serios ? - Da.
- Nu ai văzut pe Facebook ? - Nu.
Ar trebui să te duci, să vezi.
Poate vei găsi ceva acolo.
Moi j'y suis allée avec ma tante.
Ţin toate lucrurile în saci de plastic.
Este un miros ciudat...
Nu am găsit mare lucru,
doar vederea pe care voiau să mi-i trimită.
O am la mine, dacă vrei s-o vezi.
"Nuferii".
Îmi spuseseră să vin cu ei la Paris.
Ne certaserăm toată ziua.
Acum, nu-mi pot lua la revedere de la cineva dacă nu ne împăcăm.
Mă gândesc că nu ştii ce se poate întâmpla.
Când am aflat de atentat, i-am trimis un mesaj tatei.
Mi-a răspuns că stau ascunşi
şi aşteaptă să-i scoată poliţia de acolo.
Mi-a spus că nu mă poate suna,
ca să nu rişte să fie auzit.
Atunci începuse atacul.
Nu se ştia ce se întâmplă înăuntru, eram total neputincioase.
La un moment dat, am închis televizorul
şi ne-am ţinut de mână.
Nu te mai gândi acum la asta.
Ar trebui să te culci.
Uneori, am impresia că îi zăresc pe stradă.
Mi-aş dori să ajung la muzeul unde au fost ei.
Să văd ultimele lucruri pe care le-au văzut ei...
Să găsesc tabloul acela.
Aş simţi că-mi iau la revedere de la ei.
E cald aici, nu ?
Ai ceva de mâncare ?
Îmi pare rău, nu am nimic aici.
Mă duc să-ţi iau ceva de la magazinul de jos, da ?
Vom scăpa.
Respiră...
Încă o dată.
Aşa...
Felicia ?
Sunt ale dv. ?
Da.
Asta am găsit în rucsac. Puteţi verifica.
Nu, este în regulă.
Semnaţi aici.
Mulţumesc.
Aşezaţi-vă acolo. Aici, haideţi.
- Era cineva cu mine... - Ne ocupăm, staţi liniştită.
Ţi-am luat un cadou.
Eşti amabilă.
Nu pari aşa încântat.
Ba da, cum să nu...
Mă mişcă faptul că vrei să mă educi.
Spui prostii...
Te-am sunat, dar nu mi-ai răspuns.
Nu aveam telefonul la mine.
Nu voiai să mai vii.
Ba da. Dar am făcut ce m-ai sfătuit tu.
M-am dus iarăşi la restaurant şi mi-am amintit ceva.
Ce ?
Mă ţineam de mână cu cineva.
Acum, vreau să aflu dacă e în viaţă.
Nu sunt sigur că te ajută la ceva să-ţi aminteşti.
Crede-mă... Nu ştiu dacă este o idee bună.
Te simţi bine ? Ţi-au dat analgezice ?
E în regulă, nu vreau nimic.
Să deschid fereastra ?
Nu. Nu te mai agita, e în regulă.
Mai bine, citeşte-mi.
Sunt sigur că citeşti foarte frumos.
- Nu mi-a citit nimeni istorie. - Nici mie, nu prea des.
Dacă te simţi incomod, pot să închid ochii.
Închide-i.
- Chiar vrei să închid ochii ? - Da.
Bine.
Bună ziua.
Estelle, soţia lui Thomas.
Noi ne-am întâlnit după... Vă las.
- Mai stai. - Nu, staţi acolo.
Trebuie doar să semneze documentele pentru asigurare.
- La revedere ! - La revedere.
Ce faci ?
Uite, semnează astea.
Aşteptaţi puţin !
Îmi cer scuze, nu ştiam... Nu am vrut...
Eu nu voi putea împărtăşi niciodată experienţa aceeasta cu el.
Thomas nu ştie, dar eu ştiu.
Nu vom reuşi să trecem peste asta.
Înţeleg.
Poftim.
El nu citeşte, oricum.
Citesc anunţurile publicate pe forumul "Memoria".
Sunt oameni care, ca Félicia,
caută să afle cum au murit apropiaţii lor
sau îi caută pe cei pe care i-au întâlnit atunci.
Îl caut pe bărbatul care m-a ajutat.
Era rănit la glezne şi era în prima sală, lângă bar.
Aş vrea să ştiu dacă a supravieţuit.
Mă gândesc la el în fiecare zi.
Persoana pe care o caut, de care stăteam lipită,
avea două răni de glonţ în torace.
Purta un tricou cu picăţele, mov sau roz.
Nu am întrebat până acum, de teamă să nu trezesc prea multe amintiri.
Dar, dacă ştie cineva ceva de ea, contactaţi-mă în privat.
Eu am fost evacuată printre ultimii.
Nu mai erau acolo decât cei decedaţi, din păcate.
Am încercat să nu mă uit,
dar cele câteva persoane pe care le-am văzut păreau doar adormite.
Sper ca asta să-i consoleze pe unii dintre voi.
Stăteam ascunşi undeva unde picura apă din tavan.
M-ai întrebat cum mă cheamă, dar eu nu te-am întrebat.
Aveai un tatuaj şi purtai şorţ.
Mi-ai strâns mâna şi stăteam lipiţi unul de altul.
Când a ajuns poliţia, ţi-am dat drumul la mână.
Ultima oară când te-am văzut, erai rănit.
Sper că ai scăpat.
Sper că eşti în viaţă.
Este tot ceea ce vreau să ştiu.
Ce faci aici ?
Te sun, nu răspunzi. Îmi făceam griji.
Intră.
Nu înţeleg ce faci.
Ai pe cineva ?
E vorba de asociaţia aceea ?
Nu vrei să vorbeşti cu mine ?
Vincent, ce faci ?
E de ajuns, te întorci acasă acum.
- Ajunge. - Vincent, lasă asta, te rog.
De ce nu vorbeşti cu mine ?
Nu vrei să te ajut ?
Nu ai cum să mă ajuţi ?
Eu nu am cum să te ajut ?
Nu pot să revin la viaţa de dinainte. Nu reuşesc.
De ce ?
Trebuie să stau cu mâinile-n sân, să te privesc cum îţi pierzi minţile ?
Mai bine eram şi eu acolo, când a fost atentatul.
Nour a aflat numele a doi bucătari
care lucrau la Etoile d'Or când a fost atacul.
Dispăruseră din registre şi nu erau declaraţi.
Şi-a amintit că managerul căuta uneori personal
lângă un magazin de cartele de telefon.
Era locul de întâlnire
unde găseau imigranţi care muncesc cu ziua.
Nimeni nu ştia numele pe care mi le-a dat.
Dar am aflat despre un intermediar pentru cei care lucrau în restaurante.
Bună ziua.
Nu, mulţumesc. Îl caut pe Hakim.
Voiaţi să vorbiţi cu mine ?
Da.
Doriţi ceva ?
Nu. Am înţeles că aţi putea să-mi daţi informaţii
despre un bucătar care lucra la Etoile d'Or, înţelegeţi ?
Nu, nu înţeleg.
Cine v-a trimis la mine ? Nu înţeleg.
Doar caut pe cineva care lucra acolo înainte de atentat.
Era un angajat trimis acolo...
Nu.
Poate aveţi un nume sau o adresă...
Nu ştiţi cum îl cheamă ?
Dv. nu ştiţi numele celor pe care i-aţi trimis la Etoile d'Or ?
Eu nu trimit pe nimeni nicăieri. Nu mă ocup de acte false.
Eu lucrez aici. Am doi bucătari şi un ajutor.
Adresele lor le ştiu, dar atâta tot.
Aş vrea să vă ajut, dar nu ştiu ce să vă spun.
Aş vrea să ştiu cine v-a spus asemenea prostii despre mine.
Nu vrea nimeni să vă facă rău.
E important să-l caut pe omul acela pentru că m-a ajutat.
Asta este tot.
Cine v-a trimis aici ?
Lăsaţi... Mulţumesc.
La revedere.
Da ?
Îl cunosc pe băiatul pe care îl căutaţi.
- E senegalez şi are un tatuaj aici. - Da, avea un tatuaj.
Îl vedeam des înainte, dar a dispărut. Îl cunoşti ?
Da... În fine, nu ştiu cum îl cheamă.
Numele lui este Driss Mbow.
E numele lui din acte. Nu cred că îl foloseşte în viaţa de zi cu zi.
Locuieşte într-un cămin, după Porte de la Chapelle.
France Horizon.
Iar eu nu vând acte de identitate. Doar ne ajutăm între noi.
Am înţeles.
Este cineva ?
Bună ziua...
Îmi cer scuze, era deschisă uşa şi am intrat.
Îl caut pe Driss Mbow.
Du-te în pat să te joci.
Îl cunoaşteţi ? Sunteţi rude ?
Nu.
Am stat cu el în timpul atentatului, nu ştiu dacă v-a povestit.
Voiam doar să ştiu dacă este teafăr.
Nici nu ştiu dacă Driss este numele lui real.
Îl cheamă Assane, nu Driss.
Assane...
Este în viaţă ?
Nu ştiu.
A plecat în Italia, dar nu ştiu unde este.
Scuzaţi-mă, pot să stau jos puţin ?
Am nişte apă.
Poftim.
Şi-a lăsat nişte lucruri aici. Vreţi să le vedeţi ?
Dacă se mai întoarce, aţi putea să mă anunţaţi ?
Da.
Nu suntem rude, dar am venit aici împreună.
Vă las numărul meu.
Aş putea lua o poză de-a lui ?
Sigur.
Lucram la Etoile d'Or de şase luni.
Se spune că, dacă senegalezii,
malienii şi srilankezii ar intra în grevă,
nu s-ar mai mânca nicăieri în Paris.
Patronii de cafenele ne spun "fotocopiatoarele".
Spun că noi putem copia perfect orice farfurie.
Eu am fost norocos toată viaţa.
Mereu scap ca prin urechile acului.
Bucătarul m-a trimis în pivniţă.
Am auzit împuşcăturile în ultima clipă.
Ea nu şi-a dat seama imediat că era rănită.
I-am promis că nu vom muri.
Nu aici.
Scăpasem din prea multe pericole ca să mor în magazia aceea.
Trebuie să găsesc în tablou detaliul acesta.
Înainte, nu mă întrebam niciodată dacă sunt fericită.
Dar acum mă întreb.
Dar eram foarte fericiţi.
- Da, dar... - Nu înţeleg.
De ce mă asociezi cu asta ?
Ce legătură are cu mine ?
Pur şi simplu, acum ştiu că trebuie...
Să câştig ceva din povestea aceasta,
ceva nou.
Ar fi trebuit să facem un copil.
Nu ai mai fi vorbit aşa.
Ba da.
Nu ar fi schimbat nimic.
Apoi, este alegerea amândurora. Sincer, eu nu regret.
Acum, poţi să-mi spui. În seara aceea, nu erai la spital ?
- Nu ? - Ba sigur că da.
Bine, dar nu te-ai dus pentru o urgenţă.
Te-ai dus să te întâlneşti cu cineva ?
Nu, nu era o urgenţă.
- Bună seara ! - Bună.
Ce mai faci ?
Bine, tu ? E în regulă, nu deranjez ?
Sigur că nu. Am invitat avocaţii pentru a discuta procedurile.
Ai reuşit să-l găseşti ?
Nu, dar nu mai am nicio pistă.
Îmi pare rău, ştiu că este greu.
- Era puţin cam târziu. - Da, aşa se pare.
Aş vrea să-ţi spun ceva.
Vă las.
Putem merge deoparte, dacă nu te deranjează ?
Bine.
Ştiu că nu tu erai închisă la toaletă.
Dar de ce ai spus aşa ?
M-am înşelat...
Te-am confundat.
Ştiu că nu erai la toaletă.
Soţul meu a murit acolo şi am confundat lucrurile...
- Dar era cineva închis la baie ? - Da.
Şi ştii cine ?
Da, eu eram.
Scuză-mă.
Pa !
Pe curând.
- Îmi pare rău pentru data trecută. - Nu, este vina mea...
Am vrut să te sun...
Şi eu am vrut, dar nu am îndrăznit.
L-ai găsit ?
Nu.
Mergem şi noi ? Haide !
Până la urmă, suntem fantome. Nu ne va vedea nimeni.
Te duci tu să te uiţi ?
Cum este ?
Plin de viaţă.
Scuzaţi-mă !
Este lume multă ?
Este lume, dar e spaţios.
Da ?
Bine, să intrăm.
Dar eu verific ieşirile de urgenţă.
Sigur există, în caz că se răzgândeşte mireasa.
Mie-mi trebuie un plan, în caz că e vreun incident.
Uite mireasa ! Haide.
Este atmosferă, îmi place.
Auzi, ne cheamă.
Eu mă duc.
- Vii ? - Nu.
Vino !
Hai, vino !
- Ţi-e bine aşa ? - Mi-e puţin cald.
Am nevoie de aer.
Dar...
Eu cred...
Că trebuie să facem ce trebuia să facem în seara aceea.
Ce ?
Te-aş fi aşteptat,
să te întorci de la toaletă,
ca să-ţi vorbesc.
M-aş fi ridicat,
ţi-aş fi oferit ceva de băut.
Tu m-ai fi privit,
iar eu te-aş fi făcut să râzi.
Uite aşa.
- Şi ar fi mers ? - Da.
- Sunt haios, să ştii. - Da, cred că ar fi mers.
Trebuie să-ţi schimbi singur norocul.
Eu aşa cred.
Este o cicatrice...
Şi eu am.
Eu plec.
Unde te duci ?
Mai am un ultim lucru de făcut.
Bine.
- Pe curând ! - Da.
Esse !
Esse ! Bună.
- Bună ziua ! - Ce mai faci ?
Duceţi-vă înainte, copii.
- Ce mai faci ? - Bine.
Am încercat să te sun, dar nu mergea.
Mi-am schimbat numărul.
Uite...
I-am scris o scrisoare lui Assane
şi voiam să te întreb dacă ai adresa lui din Italia.
Am auzit că nu ar mai fi în Italia.
Cred că s-a întors.
S-a întors ?
Da, se pare că lucrează pe lângă Turnul Eiffel.
Îl cunoaşteţi cumva ?
- Nu. - Nu ?
Bună ziua, îl caut pe omul acesta. Vă pare cunoscut ?
- Nu, nu-l cunosc. - Nu îl cunoaşteţi ?
O gogoaşă cu ciocolată, vă rog.
Mulţumesc !
Bună ziua. O cafea, vă rog.
- Poftim. - Mulţumesc.
- Asta cât costă ? - 10 euro.
- E scump. - Ba nu, e un preţ bun.
- E mult. Arată-mi-l pe acela. - Acesta ?
- Cinci euro. - Cinci ?
Doriţi un glob ? Este 10 euro.
- Acelea cât sunt ? - Cinci euro. E un preţ bun.
Îl doriţi pe cel mare ? Costă 10 euro.
Vreau unul de cinci euro.
- Poftim. - Mulţumesc !
- De unde sunteţi ? - Din Wisconsin.
- Din Wisconsin ? - Da. Mulţumesc !
Am mers multă vreme fără ţintă.
Îl bucura să ştie că sunt în viaţă, undeva.
Şi eu aveam acelaşi sentiment.
Eram în viaţă.
Eu eram în viaţă.
Îţi mulţumesc că m-ai ţinut de mână.
PENTRU JEREMIE
Aţi urmărit filmul: AMINTIRI DIN PARIS
Traducerea: WORDNET MEDIA www.wordnet.ro