Downloaded from YTS.MX
Zovem se Ricardo Quevedo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Imam 37 godina.
Oženjen sam i pesimist.
Pardon, humorist.
Katkad mi ne ide sve po planu.
Zapravo, sve ide ukrivo, što sve objašnjava.
Ali ja uvijek iznova pokušavam.
Stalno počinjem ispočetka.
I tako već 20 g., kao zadnja budala,
radim sve i svašta
samo kako bih vas nasmijao.
GUSTE OBRVE
Ako je i vama dojadio život u tuđem ritmu
i utrka za uspjehom,
odmorite se i pogledajte ovu emisiju.
U redu je povremeno dići ruke od svega.
Premda, znate što? Uopće nije važno što radimo.
Sutra će biti gore.
Dobra večer.
Pa hvala vam!
Zdravo svima! Hvala vam.
Puno hvala
na tom krasnom, dirljivom i spontanom pljesku.
Od sveg srca.
Zovem se Ricardo Quevedo.
Trenutačno sam poznat i kao Lissin muž.
Poznat sam i pod tim imenom.
Kažu: „On je Lissin muž Alejandro Quevedo.”
No dobro…
Drago mi je što ste došli.
Sjajno je što ste mogli doći u svoj vlastiti kutak posvećen humoru.
I što se smijete unatoč okolnostima!
Unatoč okolnostima u kojima već tako dugo živimo
i zbog kojih smo već nestrpljivi!
A moramo biti strpljivi jer smo stalno na rubu da poludimo,
da sve pošaljemo kvragu.
Situacija je komplicirana, ali tu smo gdje smo.
Kad izađemo iz kuće, sretni smo.
Ali čim sjednemo u vozilo, postanemo ratoborni
jer pretpostavljamo da su svi osim nas glupi.
Nitko osim nas ne zna koegzistirati s drugima.
Mi znamo. Svi su glupi osim nas.
Vozači auta pizde zbog motociklista.
„Zašto se kreteni ne maknu? Zalijepili su se za sredinu ceste.”
Zar ne? Voziš auto, psuješ bicikliste.
„Kreteni prolaze preblizu autima! Da bar dobiju svoje!”
Motociklisti pizde zbog vozača auta.
„Kretenima je teško pustiti druge da prođu! Nabili su se na druge aute.
Opasno je ići u cik-cak!
Vozim motor da budem brži, a ne da stojim u prometu!
Kresnut ću mu retrovizor.”
Biciklisti su u strahu.
„Samo da ne zatrube! Past ću i ubit ću se!
Samo da me ne napadnu i ukradu mi bicikl!
Pomozi mi, Bože!”
Seru od straha.
Ali dostavljači voze u suprotnom smjeru: „Vidimo se u paklu!”
Njima se živo fućka.
Oni nam ionako svima žele smrt.
No dobro.
Eto…
Kamo god pogledaš, svi pizde.
Trebali bismo se naučiti strpljenju, zar ne?
Moramo se naučiti strpljenju, inače ćemo poludjeti.
I treba uvijek stisnuti šupak, je li tako?
Voziš auto? Stisni šupak. Na biciklu isto.
To puno govori o nama, Kolumbijcima!
Stišćemo šupak do kraja.
To je naš moto. Tijekom nogometnih kvalifikacija, stisni.
Prije zadnje utakmice: „Ako Peru pobijedi Venezuelu, možemo…”
Stisni do kraja.
I tijekom izbora.
Navijaš za svoga kandidata: „Da bar pobijedi!”
Ne pobijedi, svi smo u govnima.
Stišći šupak do kraja. To bi nam trebalo biti na grbu.
Zbog toga smo Kolumbijci.
Usrani slogan „red i zakon” ne predstavlja nas.
Kad bi na grbu pisalo: „Stišćemo šupak do kraja”,
rekli biste: „Tako je!”
Rekli biste: „To je moja domovina. To sam ja.”
Već smo se naviknuli jer ovo sranje traje već tako dugo.
Više od dvije godine. Mi smo u Kolumbiji zaglibili već prije pandemije.
Ako se sjećate, prije svega ovog s COVID-om,
već smo se sklanjali u kuće
zbog demonstracija i prosvjeda.
Srali smo od straha!
Jedne noći lopovi su trebali upasti
u sva ograđena naselja u zemlji!
Odjedanput!
Sjećate se toga? Ja takvo što ne mogu nadmašiti.
Zaista ne mogu.
Zvuči kao lančana poruka koju je pokrenula nečija tetka.
Siguran sam. To je bila nečija tetka.
„Lopovi provaljuju u naše naselje!”
I svi to podijele. Sva ograđena naselja misle da je riječ o njima.
I susjedi dođu do ograda sa štapovima
da obrane čast svog naselja!
Nitko nije napao.
„Nisu upali jer smo bili ujedinjeni!”
Ni jedan lopov nije provalio. Ali i meni je žena rekla:
„Idi na ogradu! Da ne misle da nismo solidarni!
Radit će mi grimase u dizalu!”
Kažem joj: „Zašto? Spava mi se, ne znam se tući.
Za štap bih morao slomiti metlu.
Pa da kupujem novu metlu, a provale nije bilo? Neću!
Ako je bude, ne znam se tući. Uzeli bi mi štap i istukli me.
Hoćeš da u 3 ujutro završim na hitnoj sa štapom u guzici?
Nije dobar plan, ha?
Skuhajmo im radije kavu.”
I dođem ja s kavom.
„Kava za vas, susjedi!
Sretan vam lov!”
I odoh u krevet.
U životu nisam bolje spavao.
Ako je ijedna noć prošla mirno, to je bila ta noć.
Kad nas je čuvalo 40 frajera.
Samo zaštitar nije mogao spavati. Nije ni oka sklopio!
Valjda je bila prevelika gužva.
„Kad će se šupci vratiti doma?”
Ali mi nekako guramo dalje.
Šopaju nas lažima na koje se nemoguće naviknuti.
No dobro.
Prvi mjeseci bili su teški. Bili smo zatvoreni, prestrašeni.
U trgovinu se slao najmanje voljen član obitelji.
Da kupi namirnice.
Taj član nije bio na obiteljskim okupljanjima.
Rekli bi: „Pošaljimo njega. Ne možemo valjda mamu.”
Njemu bi rekli: „Ti si jači! Idi.
Ti se nikad ne razboliš!” I ode on.
Prvo je nestao toaletni papir.
Kao i uvijek kod nas, zar ne?
Zašto u krizi uvijek prvo nestane toaletnog papira?
Ne shvaćam taj strah da si nećeš imati čime obrisati dupe.
Ne bi li prvo trebalo nestati hrane?
Pa od nje nastaju govna!
Kupiš trideset rola papira. „I što sad?
Ne kaka mi se. Trebao sam kupiti bananu.”
Riskiraš život odlaskom u trgovinu i onda te još ponižavaju!
Ne bi te lijepo pustili doma.
Je li i vama bilo tako? Dođeš s vrećicama, a oni: „Stoj!
Daj dezinficijens!”
Natope te njime.
Ne znaš što se događa. Pune su ti ga oči.
„Ovdje skini odjeću! Nosiš virus!”
Stojiš tako gol na vratima. „Idi pod tuš! Ništa ne diraj!”
Ti kreneš: „Gdje je?” Slijep si od dezinficijensa.
A odjeća? „Pokupi je.” „Ne, ti. Zaražena je.”
„To sranje je zaraženo! Brzo, u perilicu!”
„Pusti, neka virus crkne.”
„Na rukama mi je! Dirao sam je!”
„Brzo! Operi ruke!”
„Neka nitko ne ulazi. Pustite da virus crkne.”
„Ne ulazite u kupaonicu mjesec dana, neka crkne.”
Nismo poznavali virus
i radili smo sve te beskorisne gluposti iz neznanja.
Ljudi su išli u trgovinu u vrećama za smeće.
Kako se ne bi zarazili.
Cipele su natapali dezinficijensom.
Svuda su stavljali grozne, vlažne prostirke.
Neki su prskali dezinficijensom gume auta!
Na vijestima kažu: „To nema svrhe.” A on: „Aha!”
„Da ste bar prije rekli, previše sam kupio.”
Neki ne vjeruju u cjepivo.
Kažu: „Neću se cijepiti jer ti stave čip u ruku,
a to remeti satelitski signal! Zato društvene mreže ne rade!
Jer nas vlasnik Facebooka špijunira!”
Zamislite da vas zaista špijunira.
„Umirem od dosade.
Ušao je u vlak. Što će sad?
Nadajmo se…”
Isuse Bože. Ali špijuniraju nas.
Jeste li ikad razgovarali o nečemu pa dobili usranu reklamu o tome?
Kažeš: „Bože, što se događa?”
Zato seremo u gaće od straha.
Neki su vrlo izbirljivi pri odabiru cjepiva.
Pa kažu…
Cijeli život jedu ostatke.
Ali sad su izbirljivi. „Ja uzimam samo Pfizer.”
Biraju!
„Uzet ću samo Pfizerovo. Druga su mi sumnjiva.
Nisam siguran. Moje tijelo je hram.
Ne mogu bilo što unositi u njega.”
Padne noć, ližu pizdu. Tako to ide.
Tako to ide.
Tako je to. No dobro.
Dobro.
Uz dužno poštovanje.
Možda se netko uvrijedio.
Kaže: „Bože!
Gledam ovo s mamom,
a onda ovaj vulgaran tip govori o besramnom ponašanju!
Ljudi se jebu kako god im puhne!”
Zar ne?
„Mili Bože!
Ja se ne jebem, ja vodim ljubav! Sramota!”
Ljudi kojima smeta riječ „jebanje” ne znaju se jebati.
Pustimo sad to.
Dosta digresija, počet ću govoriti gluposti.
Svi smo se brzo zamorili.
Prvo se bilo teško naviknuti na sve to.
Trebalo je i puno strpljenja.
Najviše s partnerom, zar ne?
Jer karantena je problematična.
Partner nam ovako i onako ide na živce.
Zar ne?
Parovi koji ovo gledaju misle: „O čemu ovaj idiot govori?
Nema šanse. Volim te, ljubavi.”
Ali duboko u duši znaju.
Nema partnera koji ti ne ide na živce!
Jasno, više ga voliš nego što te živcira.
Zato ste i dalje skupa.
Ali svaki dan te grozno živcira.
Sve više i više.
Zar ne?
Partneru ne kažemo što nam sve ide na živce.
Ali bijes raste i onda smo ovakvi.
Skuplja nam se.
Zamišljaš raskid i sve što slijedi nakon njega.
To je normalno.
Ali ljubav je moćna.
Kompleksna je i moraš biti strpljiv.
S iritacijom se može izaći na kraj kad imate posla, svakodnevne aktivnosti.
Ideš na posao, s drugim si ljudima, u drugim si prostorima.
Ali prvih mjeseci karantene nismo imali kamo.
Buknule bi svađe.
Ni oko čega! Oko gluposti! Nismo se mogli pogledati.
„Molim?” „Nisam ništa rekao!”
Stalno smo bili spremni na svađu.
Stalno smo gubili strpljenje.
Parovi znaju na što mislim.
Neka digne ruku onaj tko ima partnera. Ako ima takvih…
Gotovo svi ovdje su u paru!
Genijalno! To me veseli.
I vi doma dignite ruku, da niste isključeni.
Ono,
muškarac gleda sam i…
Samo vi dajte!
Neka sad samci dignu ruku.
Ima i nekoliko samaca. Dobro.
Hvala. Nadam se da će i vama uskoro biti bolje.
Šalim se! Samo vas zafrkavam.
Samci, reći ću vam nešto što još ne znate.
U ime ljudi u braku. Složit će se sa mnom.
Samci, ne znate da ste sretni!
Mislite da niste, ali jeste! Samo što to ne znate.
Uživajte u svakom trenutku.
Riječima Diomedesa Díaza: „Jebi!” Dok još možeš.
Uživajte u tome, dobro?
Jer ćete žaliti što to niste iskoristili.
Zar ne?
Iskoristite to.
Zar ne?
Neki imaju partnere, neki nemaju. A oni koji nisu digli ruke…?
Imamo ovdje i idiote.
Među nama su.
„Viđam se s nekim, ali ne znam je li ozbiljno. Da dignem ruku?”
Drugi ne znaju što se događa. „Igra li večeras Suso?”
Moguće je i da se nekima živo fućka.
Neka dignu ruke oni kojima se živo fućka.
Hvala, prijatelju. Vrlo si drag.
Ima i nekih… Sve u redu. Ovdje je sve u redu.
Dignite ruku ako mislite: „Nije potrebno dizati ruku.
Nastup se mogao nastaviti i bez toga.”
Dobro, ima i takvih. Hvala na povratnoj informaciji.
Hvala.
Dignite ruku ako mislite da je to bilo važno.
Ako mislite: „Zasrao sam što nisam dignuo ruku. Žao mi je.
Štoviše, budući da sam zasrao, ubuduće ću sudjelovati.”
Hvala, prijatelju, ljubazan si!
Neki ljudi priznaju svoje pogreške.
Dignite ruku ako mislite: „E, sad je pretjerao.
Daj, nastavi. Kupio sam skupu kartu,
a ovaj šupak…” Hvala lijepa! Većina.
Neki još nisu digli ruku.
Možda je osjetljivo. Jednoruki neka zazvižde!
Nitko? Onda dobro.
Ili su ljuti. I to je moguće.
Uz dužno poštovanje.
Snimit će taj dio i objaviti me na društvenim mrežama.
Hvala.
Znate li da se u pandemiji povećao broj razvoda?
I prekida!
Ako ste nakon ovog sranja još skupa, budite zahvalni!
Vrlo su strpljivi s vama!
A ako ste prekinuli vezu tijekom pandemije, nek' ide kvragu!
Riješi se svega što ne valja.
Život ide dalje.
U redu je.
Svi parovi na svijetu prošli su tu svađu bar jedanput.
Počinje glupim pitanjima: „Kamo želi ići? Što želiš jesti?”
Obostrana neodlučnost obično završava svađom.
Nitko ne želi biti kriv ako pođe ukrivo.
Jednom se dogodilo, dobio si svoje
i sad kažeš: „Ja više ne odlučujem.”
„Ti izaberi.” „Ti odlučuješ.”
„Ne treba.” „Neću ni ja.”
Na kraju ste oboje gladni i ljuti.
I nitko ne odluči. Za one dame koje to ne znaju,
kao muškarac, prije nego što pitaš ženu što želi jesti,
pripremaš se,
uvjeravaš sam sebe.
Razgovaraš sa sobom.
Puniš se pozitivnošću i dobrom energijom.
Kažeš si: „Danas se neću svađati.
Bit ću strpljiv.
Pitat ću je kamo želi ići jesti i to je to.
Za mene nije bitno!
Ja sam nevažan. Jede mi se meso.
Ako želi u onaj svoj glupi restoran sa salatama,
onda sam najebao!
Jest ću kruh!
Jest ću kruh ili se natakati vodom dok mi želudac ne pukne.
Ili idem na beskućničku dijetu: spavat ću dok ne zaboravim na glad.
Sutra ću dobro doručkovati.
Nema svađe čak ni ako ona počne. Dobar je dan, budi strpljiv.
Nema svađe čak ni ako ona počne. Ako želi tjesteninu, dobit će je.
Uvijek želi jebenu tjesteninu sa sirom!
Ne podnosim laktozu, napuhuje me. Večeras ništa od seksa, najebao sam.
Najebao sam! Prdjet ću kao slon do 3 ujutro.
Ona tjestenina mi je sjebala večer.
Jest ću kruh.
Neću se svađati.”
I tako dođeš na spoj dobre volje.
„Ljubavi, što bi htjela jesti?”
Ona: „Ne znam, a ti?”
Naime, ona je prošla taj isti proces.
Imala je isti unutarnji monolog prije dolaska.
Mislila je: „Uvijek pita što želim
i nikad nije zadovoljan izborom.
Zašto me onda pita?!
Neka izabere! Želi meso. Svaki božji dan meso!
Uspori mu probavu, neće srati tri dana.
Cvilit će da je nadut, da je to sigurno od salate.
Od salate? Od mesa je koje jedeš svaki dan!
Dam mu papaju da vidim hoće mu pomoći.
Nema šanse. Neka on izabere.
Ja postim. Salata ima svugdje. Svejedno.”
„Što ti želiš?”
„Ljubavi, radim ovo za tebe!
Izaberi nešto što bi ti htjela.
Zašto da se svađamo oko ovog?
Nemojmo se svađati!
Ima vremena za…
Izaberi. Hajmo se igrati! Jest ćemo prvo što ti padne na pamet.
Što želiš jesti? Sad!” „Da razmislim. Tjesteninu.”
„Jao…
tjesteninicu?
Koji mi je vrag da izmišljam glupe igre?
Pa zar baš tjesteninu?
Dobro, jest ćemo tjesteninu. Mljac!”
Taj rat nećeš voditi. „Dobro, jest ćemo tjesteninu.
Idem po sodu bikarbonu.”
Misliš: „Nema veze. Ne želim tjesteninu, ali u redu.”
Zasad je sve okej.
Ali! Žene su pune prijedloga!
Na putu do restorana
ponudit će dijapazon opcija
koje nisu tjestenina.
Za svaki slučaj!
Kvragu, rekli smo tjestenina!
Ali ne.
Na putu onamo ona zaustavi auto i kaže:
„Dragi, tu iza ugla prodaju fini arepas.
Božanstven! Preljev koji hoćeš! Kosana piletina, meso,
koji god hoćeš umak, avokado. Famozan arepas. Iza ugla.”
Ja kažem: „Ljubavi, želiš li arepas ili tjesteninu?”
„Samo kažem, ako nam se to jede!”
„Jela nam se tjestenina.”
Kad stignemo: „Iza ugla rade sendviče.
Odlične, dragi! S mesnim okruglicama, posebnim umakom,
prepečenim kruhom. Iza ugla!”
„Draga, želiš li arepas, sendviče ili tjesteninu?”
„Ne znam. Što bi ti?”
„Ja ne bih ništa, jebote.”
„Želim mir jedan jedini dan u jebenom životu. Bi li to moglo?”
„Vulgaran si.”
„Ja tebi želim ugoditi, jebote, draga.
Čemu neodlučnost?
Arepas, sendviči, tjestenina. Što ćemo?
Rekli smo tjesteninu iako mi se ne jede!
Što želiš jesti, jebote? Odluči se.”
„Više ne želim ništa!”
„Želim ići kući. Prošla me glad od tvoje vulgarnosti.”
Krenete ljuti doma.
Put je dug!
Oboje šutite, prolazite kroz crveno
i tako ste ljuti da više niste gladni. Pizdite.
Ne govorite jer bi svaki zvuk mogao biti znak agresije.
Samo ćete pogoršati. Ne možete si ni pročistiti grlo bez svađe.
Ono: „Khm!” „Možeš mi to reći i u facu!”
Najbolje je šutjeti!
Bilo što može biti početak svađe.
Kako završiti takvu svađu?
Netko se mora ispričati, zar ne? Onaj tko je pogoršao.
U ovom slučaju muškarac jer je poludio i psovao.
Netko se ispriča.
Savjet. Ispričajte se tek onda kad ste se potpuno ispuhali.
Jer ako ste još ljuti, to će samo završiti novom svađom.
Blesavi smo. Isprike budu pune trnja!
Ubacimo ironiju, insinuaciju, samo da sjebemo drugog!
Taj ili ta primijeti i naljuti se.
Budeš ciničan: „Oprosti, ljubavi. Ispričavam se.
Kriv sam. Kao uvijek.
Kriv sam kao uvijek jer si ti savršena, bez mana i ne griješiš.
A ja sam glupan koji uvijek zajebe.
Čim se probudi, glupan nešto zajebe.
Ispričavam se, Vaše Veličanstvo.
Naime, ja priznajem svoje pogreške,
za razliku od nekih tu princeza.
Idući put jest ćemo arepas, sendviče i tjesteninu.
Sve odjedanput!
Odvest ćemo princezu na turneju hrane!
Je l' može?”
„Zašto mi se obraćaš kao da sam glupa?” I svađa se nastavlja.
Prvo, rješenje za gospodu. Lako je.
Kad god predložite kamo da idete ili što da radite,
ponovite ova četiri koraka.
Zapamtite četiri uvijek ista koraka.
Prvo, pitajte što žele raditi. Drugo, naljutite se.
Treće, ispričajte se.
Četvrto, idite u krevet gladni i ljuti. Dobro?
Obrnite redoslijed!
Isprobajte obrnuti redoslijed pa mi se javite.
Idući put kad želite nekamo ići,
prvo se raspizdite,
zatim ispričajte, a zatim izađite nekamo na večeru.
Uvježbajte to pa mi se javite.
Kad vas pita kamo želite ići,
naglo se raspizdite.
Bez ikakvog razloga.
Pretjerujte. „Ne želim to jesti!” I odtutnjite.
Ona će ostati…
Reakcija mora biti neočekivana i eksplozivna.
Bez razloga.
„Ne želim jesti, ne spominji mi hranu!” I idite.
Ostat će u šoku. Inače niste bezobrazni.
„Što sam rekla? Što mu je?”
Ali brzo se vratite.
Ako joj date vremena za razmišljanje, naljutit će se i gotovo je.
To je vrlo osjetljivo!
Važno je da se brzo vratite.
„Ništa mi se ne jede!” Izađite na pet sekunda.
Ako se naljuti, vratite se i brzo se ispričajte.
Dva laka koraka u 30 sekunda.
„Ništa mi se ne jede!” I zatim: jedan, dva, tri, četiri, pet.
Vratite se, ispričate se. „Što je bilo? Jesam li ja…”
„Nerazuman sam. Oprosti mi, ljubavi.
Ti to ne zaslužuješ!”
Pretjerujte.
„Ti ovo ne zaslužuješ, draga. Volim te!
Kvragu, sve sam zajebao. Pljunuo sam na našu vezu.
Dragi Bože! Na sve što nam je sveto!
Ljubavi, oprosti!
Pod stresom sam zbog računa i posla
pa sam se iskalio na tebi. Oprosti. Volim te.
Ti si moj život. Možeš li se smilovati i oprostiti
meni, bijedniku vrijednom prijezira?”
Ona će ostati…
„Dobro!”
Sad kad je zbunjena, recite joj što želite jesti.
„Idemo jesti meso?”
A ona…
„Što?”
Tako treba!
Jamčim vam da na putu neće reći ni riječi!
Mislit će: „Jadnik.
Pod velikim je pritiskom. Neka samo jede meso, zaslužio je.”
Ma ništa lakše!
Samo budite kreativni. U tome je štos.
Dobro?
Ženama je puno jednostavnije.
Reći ću vam dobro čuvanu tajnu. Nikad se ne probudimo sretni.
Muškarci znaju na što mislim.
Nikad ne kažemo: „Kakav divan dan! Svijet je moj!” Ne.
Uvijek se budimo zabrinuti.
S grčem da nešto nije u redu, da smo nešto zaboravili,
da smo nešto zajebali.
A žene moraju samo jedno: izmisliti problem. Bilo kakav.
Muškarac će misliti da je kriv čak i ako nema problema.
A žena treba dati naslutiti da za problem postoji rješenje.
I praviti se da je ideja njegova.
Da je ideja njegova. I to je to.
Pogledaš ga izdaleka ovako…
On odmah poludi: „Zajebao sam. Što je sad?
Kakva sam ja budala!
Nikako na zelenu granu!”
Može se zapitati: „Ali tek sam se probudio!
Što sam mogao učiniti?
Nešto u snu? Ne.”
Onda pitaš: „Što je? Je li sve u redu?”
Žena sad samo treba izmisliti ime. Bilo koje.
Svako će jednako dobro poslužiti.
„Tko je Catalina?”
Ti možda ne poznaješ Catalinu.
Uhvatila te, a uopće ne poznaješ Catalinu. Znaš da je to optužba.
A uopće je ne poznaješ!
„Sranje, zajebao sam. Opet.
Kakav sam ja mlakonja! Jebemu. Uvijek nešto zajebem.
Zašto sam se petljao s njom? Ali zapravo ne znam tko je Catalina.
Sjećaš li se? Ne, bili smo pristojni.
Ali ako ona tako kaže, zabrljao sam. Šupak sam.
Ne znam, ljubavi. Zašto?” A vi samo nastavite:
„Znaš ti zašto.”
A ti: „Znam. Glup sam što pitam.”
Ajme! I kad si na rubu toga da se onesvijestiš od brige,
cure, predložite: „Gladna sam.” I on se baca na posao!
„Idemo na tjesteninu? Obožavaš je.
Ja plaćam. Idemo usput i na arepas.”
Najvažnije je biti strpljiv. Svi smo različiti.
Obično je netko u vezi neuredniji.
Dignite ruku ako ste neuredni.
Razumiju me.
Ja sam u svojoj vezi neuredan.
U ime svih nas, ispričavam se urednima.
Znamo da je pakao živjeti s nekim tko je neuredan.
Ispričavamo se, dobro? Mi smo krivi. Kao i obično.
Ali pazite!
Neuredne ljude najviše ljuti kad nam pospremite naš nered.
Da se niste usudili, uvalit ćete se u probleme.
Možda izgleda kao nered,
ali neuredni znaju gdje im je što. Ako im poremetite nered, izgubljeni su.
Nabruse se. Opravdavaju ono što se ne da opravdati.
Možda imaju žlicu meda pod krevetom.
Možemo se složiti da je to odvratno!
Ali ako dođeš i pokupiš im žlicu,
mislit će da u sobi nešto nije kako treba.
„Gdje mi je žica s medom?
Nema je pod krevetom! Sada to ne mogu pojesti!
Zašto ne mogu naći žlicu koju volim?”
Pretjeruju. Da opravdaju neopravdano.
„Bila je puna mrava."
„To su mi prijatelji!
Jedu med sa mnom! Zašto me ne pitaš?!”
Budite strpljivi, pretjeruju. Svi imamo omiljenu odjeću, zar ne?
Žene obično bluzu, lijep komplet, neke hlače.
Tu odjeću nosite da se osjećate samopouzdano.
Nosite to u posebnim prilikama.
Muškarcima je lakše. Majica. „Ova majica je savršena.
Savršena je za posebne prilike.”
Želiš je nositi za neku posebnu priliku.
Ideš, recimo, po svoju majicu na pruge.
Potražiš u ormaru majicu na pruge
i nema je.
Popizdiš.
Parovi znaju o čemu govorim.
Prvi poriv nije pomisliti: „Gdje mi je? Što sam učinio s njom?
Jesam li je nedavno nosio?” Ne. Prvo pomisliš da ju je netko uzeo.
„Uvijek mi uzmu stvari i premjeste ih bez pitanja.”
I odmah, bijesan, pitaš partnericu:
„Gdje mi je majica na pruge?”
Ona samo pogorša stvar: „Ondje gdje si je ostavio.”
Kakav usran odgovor! Zar bi te ubilo da pomogneš?
Možeš reći: „Ne znam…” Ali ne: „Ondje gdje si je ostavio.”
Kao da kaže: „Hoćeš se tući?”
Smirujete ton: „Nije ondje gdje sam je ostavio.
Inače te ne bih pitao.”
„U košari s prljavim rubljem?” „Nije ondje.”
A onda: „Kako da provjerim a da ne primijeti?”
Jer već smo digli strku, a nismo ni provjerili!
Pravimo se ludi, tražimo.
„Stalno mi gubi stvari, premješta ih.
Ne mogu imati ništa lijepo, stalno sve gubim. Pogledao sam dvaput.
Nema je!”
„Pa kad živiš u svinjcu.
Jesi li pogledao pod krevetom kraj žlice s medom? Možda je ondje.”
Cinizam!
„Što se tebe tiče moj svinjac?!”
Opet svađa.
Onaj čija je bila zadnja nastavi kao da nije bilo ništa.
Onaj čija nije, bjesni sam u sobi.
Svađa se, pretjeruje. Puni si glavu groznim mislima.
Svađate se sami sa sobom.
„Ne, nema šanse.
Ne bih nikad…
Jednostavno…
Jednostavno ne razumijem
zašto je tako jebeno teško
poštovati tuđe stvari!
Pa to je temeljno načelo!
'Ovo nije moje. Neću dirati!'
Eto. Ništa lakše.
'Nije moje. Ne diram.'
To je stvar osnovnog poštovanja.
Ako je moje, uzmem, nosim, brišem time guzicu.
Moje je! Radit ću time što god hoću!
Ovo nije moje. Ne diram.
Ništa lakše!
Ali u ovoj mi kući stvari stalno nestaju
jer sam ovdje golo govno!
Golo govno! Da ja nestanem, prije bi našli majicu.
Njezine stvari su ondje, izglačane, složene po boji,
fino mirišu.
Ali mojih stvari nema!
Sad se ne sjeća majice. Nema pojma!
Majica je, kao, plod moje mašte.
Nije ni postojala! Nosio sam je petsto puta,
ali ona nema pojma. Sigurno sam bio gol.
Gol, na ulici, misleći da nosim majicu.”
Kad si ljut i svađaš se sam sa sobom, vrijeme leti.
Moraš obraćati pozornost na takve situacije i biti strpljiv
jer veze se prekidaju zbog glupih sitnica i svađa.
I meni se to davno dogodilo.
Krala mi je hranu.
Ne volim kad mi kradu hranu.
Dvije su vrste ljudi. Oni koji dijele i oni koji ne.
Ja sam od ovih potonjih.
Ludi smo, znam. Jasno mi je.
Ali nismo mi sebični!
Jer pitamo: „Hoćeš da i tebi kupim porciju?”
I ne žele!
Ali ogladne kad vide da ti jedeš!
Ako mi uzme jedan krumpirić, među nama je svršeno.
Znam, zvuči pretjerano. Ali ti krumpirići su bili…
Nisi bili obični. Bili su fantastični.
S cheddarom, paprikom, tortillama i slaninom.
Divota.
Pitam: „Krumpirići su super, da ti naručim?”
„Ne. Samo ću vodu.”
„Dobro! Ti dobiješ vodu, a ja ću lijepo krumpiriće.”
Dođe hrana, a ona stavi jedan u usta. Ostao sam u šoku!
„Jesi li upravo…? Zašto?
Gladna? Da kupim i tebi porciju?”
„Htjela sam samo jedan.” „Ali moji su.
Naručio sam određen broj. Sad više nemam toliko.
Neću se najesti.”
„Smiri se. To je samo jedan krumpirić.” „Da, ali uzela si najfiniji.
Najbolji, s najviše sira.
Kad je hrana stigla, htio sam početi baš njime!
Sad ne znam kojim da počnem. Sve si pokvarila. Izgubio sam tek.”
„Ne budi bezobrazan.”
„Bezobrazno je bez riječi ići na ruku lopovu!”
U ljutnji izgovorite gluposti.
Moramo biti strpljivi.
Parovi moraju biti strpljivi. I obitelji!
S djecom je potrebno puno strpljenja!
Dignite ruku ako imate djece. Ne odričite ih se.
Nekoliko ruku. Dobro.
S djecom treba strpljenja. Ja imam dvoje.
Znate što se promijenilo od našeg do njihovog naraštaja?
Nama je stalo do toga da budemo dobri roditelji!
Našim se roditeljima fućkalo.
Nisu pazili, radili su, imali su drugog posla.
Živjeli su po načelu: „Neka sam nauči.”
Oprali su ruke i nisu se brinuli.
„Penješ se? Pazi. Pao si? To ti je dobra škola.”
Slomljena ruka tri mjeseca u gipsu.
Tata kaže obitelji: „Gledajte što je idiot učinio.”
Mi smo prošli svoju muku. Učili smo na svojim modricama.
Sad roditelji pretjeruju. Kažu:
„Kako da razgovaram s djetetom da ga naučim?
Psiholog kaže da treba biti autoritet,
ali i da treba razgovarati jasno i otvoreno
kako bi među nama vladalo povjerenje.
Kako da ga bez trauma naučim množiti?”
Mi smo množiti naučili iz straha, zar ne?
I još se bojimo! Kad pitaju: „Koliko je šest puta osam?”
Još imaš ovaj refleks.
„Četrdeset osam.”
Vratimo se još unatrag. Kako su učili naše roditelje?
Djed se umoran vrati s posla, tata piše zadaću.
Djed kaže: „To je lako.
Dva puta četiri?” Bum! Remen na stol!
Zar ne?
Tata kaže: „Osam!” „Ovog puta te neću udariti.
Idemo dalje.”
Sjajno!
To su bile metode. Možda ne najbolje, ali ondašnje.
Možda nama nije bilo tako,
ali moj otac je, recimo, uništio povjerenje među nama
jer nas je uspoređivao sa sobom.
Očevi su nas uspoređivali sa sobom.
Nisu pružali potporu i uvijek bi se zbog nečega ljutili.
Očekivali bi previše od djeteta.
Tata kaže: „Ne znaš množiti? Ja sam u tvojoj dobi znao dijeliti.
Očito učiš sporije od drugih.
Moramo ti snimiti glavu da vidimo je li sve u redu. Ovo nije normalno!”
Dijete hvata strah: „Sranje, imam tumor.
Možda imam tumor. Zato mi ne ide učenje.
Ništa ne zapamtim na nastavi i stalno mi se spava.
Da, imam tumor.”
Svađao bi se s mamom pred tobom. „Kako ne zna množiti? U toj dobi?
Koliko nas košta škola? Dosta bi bilo. Bacamo novac.
Nema svrhe ako ga ja moram podučavati. Zašto da ide u školu? Ja ću ga podučavati.
Podučavat ću te i držat ću te na oku.
Množit ćeš mi i dijeliti u roku od dva tjedna!
Ako dam otkaz, jest ćemo otpatke! Samo ja radim!”
A mi, djeca: „Bože dragi, ne želim da zbog mene jedemo otpatke.”
Dobro smo to zapamtili.
„Ne želim da zbog mene jedemo otpatke. Moram naučiti množiti unatoč tumoru.”
Pa ste se potrudili.
Roditelji bubnu informaciju bez objašnjenja, a ti se snađi.
„Kako ne znaš množiti? Lako je! Da vidimo.
Dva puta četiri? Dva puta četiri je osam.
Eto, lako je! Matematika je precizna. Dva put četiri nije ni šest ni devet.
Zar ne, idiote? Dva puta četiri je osam! Jasno?
Novi primjer. Šest puta osam.”
Brojiš na prste.
Ali ne daju ti da razmisliš. „Šest puta osam!
Pitam te! Šest puta osam!”
Kažem bilo što da me pusti: „Šezdeset.”
A tata: „Ovaj je još gluplji od ostalih.
Bili smo pijani kad smo ga začeli, zar ne?
Ne. Tratimo novac. Tebi nema pomoći.
Sutra ga ispisujemo iz škole.
Nazvat ćemo strica Alberta pa ćeš slagati namirnice u trgovini.
Nema druge, morat ćeš raditi,” zaprijetili bi ti.
I ti bi povjerovao! Ja bih s tim mislima zaspao!
U noćnoj mori nosio bih namirnice u trgovini!
A stric Albert sa štapom: „Šest puta osam!” „Ne znam!
Imam tumor!”
Nešto se promijenilo nabolje.
Djeca danas imaju društvenu i ekološku svijest.
Stalo im je do životinja.
Posvajaju pse, spašavaju mačke.
To je sjajno.
Kad smo mi bili djeca, fućkalo nam se za životinje, zar ne?
U školi su prodavali piliće u boji!
Na ulazu.
Je li tko kupio obojeno pile?
„Mama, kupi mi!” „Koliko?” „200 pesosa.”
Uzeo bi ga u ruku.
Pile u agoniji, stišćeš ga u šaci.
Ti pilići tako su tragično ugibali!
Neki klinci spavali su s njima. „Mazim svoje pile!”
Jednog dana nestane, ali tebe nije briga.
„Otišlo je i sad živi sretno.”
Tri dana poslije pojavi se sjebano ispod pokrivača.
Ugušilo se. Kakav grijeh!
Jadno pile!
Vremena su se promijenila. Odrasli smo drukčije.
Ja drukčije od svih vas.
U 3., 4. i 5. razredu bio sam sâm s curama.
Bio sam jedini dečko u razredu. Kad si jedini dečko s toliko cura,
postaneš jedna od njih, nehotice!
Ravnatelj bi na smotri rekao: „Pozdravimo cure iz četvrtog razreda.”
Cijela bi me škola gledala. Mahao bih. Nisam htio biti nepristojna.
Na tim smotrama… Počele bi dizanjem zastave.
To se tada radilo u školama u velikom dvorištu.
Svi u vrsti, svaki razred.
Na nogama, pod suncem.
Tratili smo cijelo jutro i nismo učili.
Ravnatelj bi rekao: „Nalijevo!
Nalijevo.
Razmakni se.”
„Prisegnimo na zastavu. Na četiri. Jedan, dva.
Kunem se Bogom da ću biti odan svojoj zastavi i naciji…”
Trebalo je reći puno tih sranja.
„nedjeljiva, jedna nacija… Boga mi. Tri četiri.
Nalijevo.
Razmakni se!”
Državna himna.
„Nalijevo.
Nalijevo.
Razmakni se!”
Stojiš, a sunce ti piči u glavu.
Dehidriran si.
Imaš ubilačke misli od malih nogu!
Razmišljaš kako da spališ školu sa svima u njoj.
Silaziš s uma.
Taman gubiš svijest kadli: „Objava ravnatelja.”
„Kvragu!”
Puno sam bio sam. Cure nisu razgovarale sa mnom.
Rugale su se: „Gle ružnu curu s kratkom kosom!”
Dok nije prišla jedna
i rekla da moram prihvatiti njihove igre.
Naučila me pljeskati u ritmu, što sigurno znaju samo cure.
Za muškarce koji ne znaju, to je omiljena igra osnovnoškolki
koja se igra rukama. Evo.
I skok
Skočim na krevet Bacim kovčeg, razbijem bocu
Mama me lupi, ja lupim mamu
Odem na peti kat I pustim ploču koja kaže
Michael Jackson
Većina se sjeća, zar ne?
To smo se igrali. Bilo je super.
Sjećate se?
Još zgodnija izvodila se s dvije ruke.
Ti si sa mnom od malena
S Pepsi, Pepsi, Colom, Colom
S Pepsi… Colom
Te su igre bile zakon.
Najdraža mi je imala koreografiju. Spuštaš se.
Mali anđeli silaze s neba
Sa stropa cvijet. Cvijet !
A iz cvijeta ruža Iz ruže klinčić. Klinčić !
A iz klinčića djevojka Isabel. Isabel !
Isabel se zovem ja…
Ta je bila jebeni hit, a i duga je.
Recimo samo da nisam imao normalnu godinu.
Zamislite školarce koji igraju nogomet.
Dvojica: „ Trebamo trećeg za ekipu. Onaj?”
A ja: „Isabel se zovem ja.”
U petom su me premjestili u drugi razred
jer ti se tada počinju sviđati drugi ljudi, zar ne?
To nevino doba života.
Cure iz mog razreda rado su ležale na livadi tijekom odmora
tako da ih dečki vide.
Jedan dan smo svi ondje ležali.
Ravnatelj je rekao: „Vrijeme je da premjestimo malog.”
Smjestio me u muški razred. Opet sam bio sam. Nisu znali pljeskati.
A ja sam se naviknuo.
U školi se nikad nisam uklapao.
I za blagdane! Recimo za Noć vještica!
Klinci danas imaju super kostime.
Po mjeri, s nabijenim mišićima. I skupe!
Osvetnici, Crna pantera, Iron Man,
Kapetan Amerika, Thor.
I cure: Wonder Woman, Wanda,
Crna udovica, sve princeze.
Mi smo imali ono što smo mogli dobiti.
Nismo imali novca.
Cure bi se odijevale u Ciganke. U Ciganku si se maskirala
ako ti je obitelj tada bila u financijskim teškoćama.
Cigankin kostim bio je najjeftiniji.
„Nema love? Ciganka!”
Valjda ja znam, i ja sam bio Ciganka.
Kao i moje dvije sestre. „Slatki ste, idite po slatkiše.”
Bili smo sretni. Samo su slatkiši bili važni.
U oskudici se rađa kreativnost. Jednom su me pozvali na maškare.
Nisam imao za kostim. I što sad?
Nisam se maskirao u Ciganku.
„Što da radim?”
Kupio sam mlijeko. Držao sam ga u ustima.
Mlijeko u ustima.
Prijatelj: „U što si se maskirao?” „U prišt.”
Znam, znam.
Znam da sam odvratan. Ali bilo je jeftino.
Zar ne? Ako nemate novca,
eto vam ideje za iduću Noć vještica.
Uglavnom, tako smo odrasli.
Bez pogodnosti koje imaju današnja djeca.
Nismo imali internet.
Zato nam je mobitel sad kao produžetak tijela.
Obožavamo ga jer ga nismo imali kao djeca.
Zato smo po cijeli dan zalijepljeni za telefon.
Služimo se njime i ondje gdje ne bismo smjeli.
U kazalištima i bankama, recimo, s čime se ne slažem.
U banci ne smiješ telefonirati iz sigurnosnih razloga.
Ali mobitel ti je izvor zabave.
A u banci se tako dugo čeka!
Nema TV-a da te zaokupi, nema časopisa za čitanje.
Nemaš povjerenja u druge pa šutiš.
Odlazak u banku je kazna.
„Sjedi i razmišljaj o svojim financijama dok čekaš!”
I tako posramljeno sjediš. Zar ne?
Ali dosadi ti pa izvadiš mobitel. Kog briga?
„A, jebote…”
Pokušavaš izgledati ozbiljno
da misle da je nešto važno.
Ali samo gledaš glupe memove.
Ozbiljno se smiješ.
Priđe zaštitar i kaže ti da ga spremiš.
„Molim vas, spremite mobitel. Iz sigurnosnih razloga.”
„U redu.”
I tako počne igra koju smo svi igrali sa zaštitarom.
„Pravim se lud. Kad skrene pogled, provjerim mobitel i spremim ga.”
A zaštitar isto: „Pravit ću se lud.
On će ga opet izvaditi. Svaki dan isto sranje.
Dosadno mi je. Gnjavit ću ga.”
I tako se pravite ludi.
Naučite pisati bez gledanja,
što je beskorisno zbog automatskih korekcija
koje vas osramote. Prijateljica mi je pisala: „Srećo, hej!”
Korekcija: „Smeće jedno.”
Blokirao sam je. Gadno smo se razišli.
Ili ti pošalju video sa stenjanjem.
Svi smo to popušili, je li tako?
U najgorem trenutku. Baš u banci.
Zvuk ti je pojačan do kraja.
Naslov s nepovezanom slikom
namami te da pokreneš video.
„James Rodríguez vraća se u Real Madrid.”
„Hoće li opet ući u momčad?”
„Ne!
Što se događa? Utišan je.
Nije to pornić nego James.
Nije ono što…”
Zaštitar kaže: „Spremite, ne gledajte porniće. Ovdje ima djece.”
„Nije pornić nego video… Potrgan je!”
A onda vaša glupa faca.
„Kako su me zeznuli!
James! Vratio se u Real Madrid.”
Ne sramiš se dugo. Opet izvadiš mobitel.
Ne znam zašto. Jedanput se okrenem,
a zaštitara nema. Odostraga: „Spremite!”
Gotovo sam ga lupio od straha.
Umjesto da priznaš pogrešku, poričeš.
Ne priznaješ i opet pretjeruješ.
„Ne služim se mobitelom.” „Zašto vam je u ruci?”
„Jer ga želim držati. Kakav manijak!”
„Samo ćete ga držati? Možete ga staviti u ormarić.”
„Ne, samo ću ga držati. Kakav manijak!”
Spremiš ga i svađaš se dalje: „Dobro, neću ga vaditi!
Neka trune! Više ga nikad neću upotrijebiti!
Neka trune! Dobit ću gangrenu i izgubiti nogu!
Zbog koga? Zbog zaštitara!
Dobro, neću ga rabiti.
Ali ovo pravilo ne vrijedi samo za mene, zar ne?
Ni zaštitar ne smije rabiti mobitel, ni zaposlenici, bankari, gospođa, nitko.
Ako opljačkaju banku, mrtvi smo.
Nitko neće pozvati policiju jer ne smiješ izvaditi mobitel.
Tko prvi umire? Tko nas je ubio? Zaštitar!
Vidjet ćemo tko će prvi umrijeti.” Pizdim.
Uvijek smo povezani. Zato trebamo mobitel.
Danas nam je najvažniji alat internet.
Najviše od svega kućni internet.
Neki kažu: „Struja je važnija.” Nema struje, nema ni interneta.
Ako nestane struje, ne raspizdiš se kao kad nema interneta.
Ljući smo kad nema interneta.
Kad nestane struje, zabavno je jer nema svjetla
i čuješ sve susjede koji kažu:
„Aah!” Zar ne?
Kad nestane svjetla, u susjedstvu se čuje: „Aah!”
I u tvom domu, iz kuhinje: „Aah!”
Dotrče u sobu: „Nema struje.”
Kažem: „Znam, gledao sam TV. Da vidimo što se dogodilo.”
Kad nestane interneta,
bjesnilo skoči s 0 na 100 u sekundi!
Grozan bijes, zar ne?
Misliš: „Plaćam uslugu koju ne dobivam,
rade od mene budalu, uvijek plaćam na vrijeme,
sigurno mi se rugaju.” I tako dalje.
Ne zovemo korisničku službu zbog loših iskustava koja smo imali.
Ili se ne javljaju ili se razbjesniš na neznanca
ili ti prekinu vezu ili je usluga loša. Problemi.
Zato, bez tehničkog predznanja, pokušavaš ručno popraviti signal.
Ideš pogledati modem.
Neki prijete modemu. „Znači, ne radi. Sranje ne radi.
Jesam li ga oštetio?”
Zar ne?
„Iskopčajmo ga.
Eto.” Izgubiš strpljenje i opet ga ukopčaš. Lampice se pale.
Jedna zatreperi i ugasi se.
Nemaš pojma je li i prije bilo tako.
Ne radi. „O, Bože, moram nazvati.”
Gunđaš a još nisi ni nazvao.
„Čut će me, pizde bezobrazne.
Sad mi se sigurno grohotom smiju:
'Iskapčamo kad god hoćemo glupanu koji plaća na vrijeme. Nikad se ne žali.'
Izgubit ću cijeli dan!
Ali nema veze. Izgubit ću posao ako treba!
Čekam dok mi ne uspostave uslugu!”
Svađaš se sa zidom.
Ljut si, a dobiješ veselu snimku.
„Ponosno vama na usluzi! Ostanite na liniji i ubrzo ćemo vam se javiti.”
„Ponosni što su mi na usluzi? Lažu ko psi.
Nemaju srama.
Tko voli primati pritužbe? Luđaci!”
Dobiješ izbornik. "Za posebne usluge pritisnite 1.
Za kabelsku televiziju 2. Za mobilni internet 3.
Za kućni internet 4.
Ako ste čest klijent 5. Ako ste…”
Umire li još tko od dosade dok to sluša?
Misli ti odlutaju, zamišljaš divne, izmišljene svjetove.
Kad se preneš, opcija više nema.
A ti stojiš ovako…
„Nazvat ću opet.
Nazvat ću opet, a sad ću se požaliti i na usrani izbornik
koji ima svrhu da te zbuni kako bi odustao!
Ali ja ostajem!”
„Ovdje Maritza, kako vam mogu pomoći?”
Znaš da nije ona kriva. Ljut si, ali želiš biti pravedan.
Udahneš, opustiš se. Žila na čelu ti je nabrekla.
Crveno lice, tahikardija.
Ali pokušaš disati.
„Maritza.
Kako ste?
Zovem zbog kvara.
Da. Inače…
Inače ne bih zvao, zar ne, Maritza?
Zovem da vidim možete li mi pomoći i vidjeti u sustavu
koji kurac… koji se vrag događa. Pardon.
Uspostavite mi uslugu što prije
da mogu nastaviti sa životom i u miru gledati Ružnu Betty na Netflixu.
Hvala, Maritza…
Maritza?”
„Puno ime, molim!” Boli nju što si ti sad rekao!
Slijedi protokol. Prvo moraš dati puno ime, inače ti ne mogu pomoći.
„Néstor Ricardo Quevedo Madrid.”
I mislim: „Zovi me Ricardo!”
„G. Néstor!”
„Da, Maritza?”
„G. Néstor, zabunili ste se. Meni ne javlja nikakvu pogrešku.”
„Ne.
Ne, Maritza, nema zabune. Nisam budala.
Znam kad nešto radi, a kad nešto ne radi.
Nisam jebeni majmun!
Pokušajmo opet, Maritza.
Nemam interneta. Možete li potvrditi? Signal je katkad slab.
Nemam interneta!
„Nemate internet? Nudimo popust na novi kućni paket s mobilnim internetom.”
„Za Boga miloga, usredotočite se.
Imam internet, ali sad mi ne radi, Maritza.
Na kraju sam snaga, Maritza.
Ne zaslužujem ovakva sranja. Zaista.
Da, imate posla i nije vas briga za moje probleme.
Ali dajte mi informaciju kako da ručno uspostavim uslugu
i odjebat ću!”
„To možete skinuti s naše stranice.”
„Ajme, Maritza!
Može pitanje? Uz dužno poštovanje.
Osjećam da smo se već povezali tijekom ovog razgovora.
Kako da skinem informaciju s vaše stranice ako nemam interneta?
Jesam li čarobnjak, Maritza?
Izvodim li trikove, Maritza?
Znam što ću.
Izvući ću čarobni kabel iz dupeta, uključiti ga u modem
i zauvijek ću imati neograničen internet!
Može li tako? Daje li čarobno dupe brzinu od 500 megabajta?
Ne igrajte se mnome, Maritza.
Čujem smijeh.
Rugate mi se.
Bole me prsa, lijeva ruka mi je utrnula.
Vi ćete biti odgovorni za zdravstvene probleme, infarkt.
Snimam. Maritza me ubila!
Njezina nesposobnost me ubila!
Maritza, ne mogu…
Trebam tehničku podršku, a vi ne pomažete.”
„Ovo nije tehnička podrška. Spojit ću vas.” „Ne!”
Stave vas na čekanje.
Moramo biti strpljivi. Najebali smo. Toliko se toga događa svaki dan!
Jednom mi nakon nastupa priđe cura:
„Puno hvala, trebala mi je doza smijeha. Nije mi lako ovih dana.
Već mjesecima sam depresivna, tužna.
Sve je počelo tisuću devetsto…” Cijela priča.
Čak je razmišljala o samoubojstvu.
Meni to kaže! Ja nisam pozitivan. Ne ohrabrujem.
Ne dajem dobre savjete.
Mislim da je glavni problem to što nas ima previše.
Pomislih: „Ne mogu biti neodgovoran.
Ne mogu davati beskorisne savjete.
Ali mogu je nasmijati!” Pa kažem: „I ja sam se pokušao ubiti!”
„Zaista?” „Da, bilo mi je dosta svega.
I što učinim? Želim elegantnu smrt.
Ako procuri u žute novine, gubim prestiž.
S glupim naslovom: 'Komadija: umjetnost koja izumire.' I moja slika.
Ako se netko zbog peha želi ubiti, zbog peha neće u tome uspjeti.”
„Kako to?” „Tako peh funkcionira.
Poremeti ti planove.
Ako si pehist i želiš se ubiti, nećeš uspjeti.
Zaribat ćeš. Htio sam kupiti pištolj i ustrijeliti se,
ali završit ću sa slomljenom čeljusti!
Da se pokušam objesiti, ostao bih nepokretan.
Da se otrujem, uništio bih si neki organ
pa bih završio s govornom manom.
Ako se hoću utopiti, spasit će me prolaznik
koji nema poštovanja prema smrti.
Pa sam odlučio sve odjedanput.” „Kako to?”
„Kupio sam pištolj, uže, otrov i odvezao se na liticu.
Prije skoka sam se pomolio. Ljudi su nedosljedni.
'Bože, molim te da prođe… dobro!'
„Skočio sam, ali takav sam pehist
da mi se zbog sile užeta tijelo zaljuljalo dok sam čekao,
pa sam slučajno opalio i prekinuo uže. Nagutao sam se mora i povratio otrov.”
Ona me gleda.
„Ti si lud.” „Ali živ,” kažem ja.
I uživat ću, koliko traje da traje.
I uživao sam večeras s vama.
Puno hvala na osmjesima.
Hvala na pljesku, na dobrim vibracijama.
Hvala, ljubazni ste.
Hvala! Jako ste ljubazni! Hvala!
Doviđenja! Hvala!
Čuvajte se! Hvala! Doviđenja!
Doviđenja!
Puno hvala!
Prijevod titlova: Petra Matić