Downloaded from YTS.MX
Jmenuju se Ricardo Quevedo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Je mi 37, mám ženu a jsem pesimista.
Pardon, humorista.
Věci nejdou vždycky podle plánu.
Popravdě se mi často nedaří, čímž se leccos vysvětluje.
Nikdy to však nevzdávám.
Začnu znova a znova. A takhle blbnu už dvacet let.
Snažím se jak blbec, abych vás rozesmál.
PAN OBOČÁK
Taky vás nebaví žít podle ostatních a muset všecko zvládat?
Dejte si pauzu a pusťte si můj pořad.
Někdy je v pohodě to vzdát.
A víte co? Snaha je stejně k hovnu.
Zítra bude hůř.
Dobrej.
Díkes!
Nazdárek. Díky moc.
Děkuju za ten krásnej, dojemnej a hlavně spontánní potlesk od srdce.
Jsem Ricardo Quevedo, ale znáte mě jako Lissina manžela. Že jo?
Říkají mi tak. Na ulici slýchám: „Hele, Alejandro Quevedo, Lissin muž.“
No nic.
Jsem rád, že jste dorazili,
že jste si přišli užít humoru, kterej je pro vás, aby vás rozesmál
navzdory okolnostem, navzdory tomu, čím procházíme,
v čem už dlouho žijem a kvůli čemu musíme být trpěliví.
Musíme být trpěliví,
jsme na hranici zešílení, máme sto chutí se na všecko vysrat.
Je to náročný, ale musíme vydržet.
Člověk vyjde z domu, je v pohodě, a už to začíná.
Jak sedne za volant, okamžitě přejde do defenzívy.
Žijeme totiž v domnění, že všichni kromě nás jsou dementi.
Že jenom my umíme vycházet s lidma. Jenom my. Ostatní jsou dementi.
Řidiče serou motorkáři, že jo?
„Proč neuhne na stranu? Proč do prdele jede prostředkem?“
Jste v autě a proklínáte motorkáře.
„Uhni, debile! Kéž by začalo chcát, slejvák na tebe, ty trotle!“
Motorkáři zas nadávaj na řidiče. „Uskromni se, vole, nech mě předjíždět.
Nevíš, jak je to kličkování o hubu? Nejezdím na motorce, abych trčel v zácpě.
Aspoň tomu hovadu ohnu zrcátko.“
Cyklisti jsou posraný strachy. „Snad mě nikdo nesrazí.
Snad mě nikdo nepřepadne a nešlohne mi kolo. Bože, ochraňuj mě.“
Úplně posraný.
Zato rohlíci: „Sejdem se v pekle, zmrdi!“
Těm je to u prdele, ty by nejradši, aby lidi vychcípali.
No nic.
Takže…
Všichni jsou na někoho nasraný, ale musíme se naučit trpělivosti.
Musíme se naučit trpělivosti, jinak z toho zešílíme.
Sevřít půlky. Jako dycky, no ne?
V autě, sevřít půlky. Na motorce, sevřít půlky.
Dělá to z nás Kolumbijce, no ne? Sevřený půlky až do konce.
To je prostě naše. Jako při fotbale, ne?
„Jestli Peru porazí Venezuelu o čtyři góly, tak jsme…“
Sevřený půlky až do konce.
Při volbách taky. Doufáme, že vyhraje náš kandidát. „Ať vyhraje!“
A když ne, jsme v prdeli. Sevřený půlky až do konce.
Proč to není na státním znaku? Dělá to z nás Kolumbijce.
„Svoboda a pořádek“ nás vůbec nereprezentuje.
Kdyby tam stálo: „Sevřený půlky až do konce“,
tak je to jasný, ne?
„To je má vlast, hrdě se k ní hlásím.“
Jsme na ten náš mrdník zvyklí mnohem dýl než dva roky.
V Kolumbii jsme byli zamčený dávno před pandemií.
Vzpomínáte, že už před kovidem
jsme se večer zamykali kvůli protestům a demonstracím?
Posraný strachy.
Jednu noc dokonce chtěli vykrást všechny uzavřený kondominia v zemi.
Naráz!
Vzpomínáte? Mě to úplně dostalo, dodneška jsem se s tím nevyrovnal.
Stoprocentně tu Whatsappovou řetězovku rozjela něčí teta. Stopro, něčí teta.
„Někdo se chce vloupat do kondominia.“
Všichni to přeposlali a každej myslel, že jdou zrovna po tom jejich.
Tak vzali hole a sjeli k vrátnici, aby bránili čest svýho kondominia.
A zloději nikde.
Sousedi: „Držíme spolu, lekli se.“ Nevloupali se do jedinýho domu, ale budiž.
Žena mi říká: „Běž taky, ať sousedi vidí, že jsme solidární,
jinak budou ve výtahu blbě čumět.“
A já: „Co tam budu dělat? Jsem ospalej, neumím se prát.
Nemám tyč, leda zlomit koště,
a když nepřijdou, budu za debila, shánět nový koště.
A když přijdou, dostanu s ním přes tlamu.
Povezeš mě ve tři ráno na pohotovost s násadou od koštěte v prdeli?
Asi ne, co? Co jim radši donést kafíčko?
Nesu jim kávičku:
„Sousedi, poslužte si. Šťastnej lov, zlomte vaz.“
A šel jsem do hajzlu spát. Nikdy jsem se tak dobře nevyspal.
Bezpečnější noc jsem nezažil, čtyřicet blbců hlídalo u vchodu.
Zato vrátnej nezamhouřil oka, totálně mu rozesrali noc.
No ne? Na vrátnici dav. „Kdy ta banda buzerantů vypadne?“
Ale v pohodě. Budou nám tvrdit, že si nikdy nezvyknem. Budiž.
První měsíce byly náročný. Nesmělo se vycházet…
Koho doma neměli rádi, toho posílali na nákup, že jo?
Rodinná porada bez dotyčnýho člena…
„Pošleme jeho. Přece nepůjde maminka.
Ty víc uneseš, tak běž, máš sílu. Nikdys nemarodil, mazej do krámu.“
Jako první došel toaleťák, v týhle zemi klasika. Nevím proč…
Kdykoli je nějaká pohroma, dojde nejdřív toaleťák.
Proč se tak bojíme, že si nebude čím utřít prdel?
Nejdřív musí dojít jídlo, ne? Bez něj se člověk nevysere.
Doma třicet rolí hajzláku… „Co teď? Nechce se mi, že já nevzal aspoň banány.“
Člověk riskuje život v krámě, a pak ještě to ponížení,
když vás nepustí domů.
Táhnete tašky, a ve dveřích: „Stát! Nechoď dál! Dezinfekci!“
Postříkali vás lihem, nastříkali vám ho i do očí.
„Svlíkni se, máš na prádle virus. Dělej!“
Člověk nahatej u dveří, „Co teď?“ „Do koupelny. Na nic nesahej.“
„Kudy? Nic nevidím, oslepili jste mě dezinfekcí.“
A u prádla: „Seber ho.“ „Ne, ty ho seber, je od viru.“
„Je celý od virusu. Rychle do pračky! Necháme ho tam, ať tam virus chcípne.
Sahal jsem na prádlo, mám ruce od viru!
Rychle k umyvadlu! A nikdo nesmí do koupelny.
Na měsíc tu zamknem, ať ta svině chcípne.“
Věděli jsme o viru prd a dělali zbytečný kraviny.
Lidi se v obchodě balili do pytlů na odpadky.
Aby nechytli virus.
Stříkali si dezinfekci na boty. Všude ty debilní navlhčený koberečky.
Někdo stříkal dezinfekci i na kola u auta.
Pak vyšla zpráva, že je to k ničemu, a všichni: „Aha…
Vědět to dřív, neutrácím za dezinfekci.“
Někdo se neočkuje kvůli všem těm teoriím. „Nebudu se očkovat, daj mi do těla čip!
Ruší to satelity, pak padají sítě. Majitel Facebooku nás všecky šmíruje.“
Představte si, jak vás šmíruje majitel FB.
A umírá nudou.
„Leze do MHD. Co asi udělá? Snad si ne… Proboha.“
Ale fakt nás sledujou.
Stalo se vám, že jste se o něčem bavili a pak vám na to vyskočila reklama?
Řeknete si: „Ježiši, co to je?“ Pak se nemáme furt něčeho bát.
Někdo je zas na vakcínu hrozně vybíravej.
Celoživotní socka, ale myslí si, že je mistr světa.
„Pro mě jedině Pfizer. Jedině Pfizer, ostatní nejsou bezpečný.
Moje tělo je chrám, nechci si ho kontaminovat.“
A večer vylížou ženě pekáč. Že jo? Že to tak je?
Co naděláš.
No nic. Ve vší počestnosti.
Možná to někoho pohoršilo: „Panebože!
Dívám se s maminkou!
A ten sprosťák mluví o takových nemravnostech.“
Ať každej mrdá, jak chce.
No ne?
„Božíčku!
Já nemrdám, já se miluji. Jak neuctivé.“
Koho uráží slovo „mrdat“, ten mrdá na hovno.
Ale dost. Nesmím se rozptylovat, pak začnu kecat nesmysly.
Člověka to rychle omrzelo.
Zprvu bylo těžký si zvyknout, museli jsme se obrnit trpělivostí,
obzvlášť s partnerem, lockdown byl prostě drsnej.
Že nás partner štve, to je normální.
No ne?
Kdo se dívá s partnerem, říká: „Co to ten blb mele? Já tě miluju, lásko.“
Ale v nitru ví, že mám pravdu.
Partner nám leze na nervy, od toho je to partner,
ale láska je daleko silnější, proto s dotyčným zůstáváme.
I když vám leze na nervy a je to čím dál horší.
No ne?
Něco nás vytáčí, nic neříkáme, jenže se to stupňuje.
Čím dál víc nás to sere.
Začnete myslet na rozchod a všecky sračky s ním spojený.
To je normální.
Jenže láska je mocná a složitá, vyžaduje hodně trpělivosti.
Dá se to zvládnout díky každodenním činnostem.
Chodíme ven, do práce, stýkáme se s jinýma lidma…
Ale v prvních měsících lockdownu se nesmělo ven a hádek přibylo.
Hádali jsme se kvůli kravinám, nemohli jsme se ani vystát.
Jeden: „Co?“ a druhej: „Nic.“
Hrozily hádky, trpělivost byla v háji. Kdo má partnera, ten mi rozumí.
Zvedněte ruku, kdo máte partnera.
Skoro všichni, to je pecka. Zvedněte ruku i doma, ať se necítíte sami.
I když… Ten chudák, co je doma sám…
Přidejte se.
Ruku nahoru, kdo partnera nemá. Nezadaný.
Pár lidí. V pořádku, díky. Doufám, že se vám brzo poštěstí.
Ne, jenom vás škádlím. Řeknu nezadaným něco, co ještě nevíte.
Ženáči mi jistě dají za pravdu. Vy nezadaný jste šťastný, jenom to nevíte.
Myslíte, že nejste šťastný. Jste, jenom to nevíte.
Užívejte si to, dokud můžete.
Jak říkal Diomedes: „Mrdat!“ Užívejte si. Musíte si užít.
Pak budete litovat, že jste si toho nevážili.
Jasný?
Užívejte si, jo?
No dobře, někdo má partnera, někdo nemá… A kdo nehlasoval?
Vidíte, co je tu volů?
Co je tu volů?
„S někým se vídám, ale nevím, radši nebudu hlasovat.“
Ostatní nevědí, která bije. Přijde Suso?
Možná vám je hlasování u prdele. Ruku nahoru, kdo to má v píči.
Tamhle jeden. Díky, kámo, děkuju. Taky názor. Každej názor se počítá.
Ruku nahoru, kdo si myslíte, že hlasování nebylo nutný,
že by se to bez něj klidně obešlo.
Dobře, pár lidí. Díky za názor.
Ruku nahoru, kdo si myslíte, že jste hlasovat měli, že jste to posrali,
omlouváte se za svůj přístup, příště nebudete kreténi a zapojíte se.
Díky. Vážím si toho. Aspoň někdo umí přiznat chybu.
Ruku nahoru za: „Už to přehání.
Neplatím předražený vstupný, aby mi tady ten vůl…“
Děkuju! Většina, skoro všichni.
Někdo doteď nehlasoval.
Možná jsme bezohlední. Trupíci ať písknou.
Asi nikdo, je to dobrý.
Nebo se trupík urazil, i to je možný.
Nemyslím to zle. Pak to vystřihnete a dáte mě na sítě.
Díky.
Víte, že během pandemie přibylo rozvodů?
Jestli vás partner neopustil, važte si ho, má obrovskou trpělivost.
A jestli vás opustil, tak ať si nasere.
Co nefunguje, musí pryč. Život jde dál, no ne?
Existuje hádka, kterou zažil úplně každej.
Přitom pramení z banální otázky: „Kam na jídlo? Na co máš chuť?“
Kvůli nerozhodnosti obou dvou je z toho často hádka.
Nikdo si nechce vzít na triko, že to bude stát za prd.
Jednou to totiž udělali, byl to oser a řekli si, že už nikdy víc.
„Rozhodni ty.“ „Ne, řekni si.“ „Ne, ty.“ „Přizpůsobím se.“
Oba jsou nasraný, maj hlad a nikdo se neumí rozhodnout.
Prozradím ženám tajemství.
Než se muž zeptá, kam chcete na jídlo,
duševně se připraví, aby sám sebe přesvědčil.
Mluví se sebou, vede vnitřní dialog, naplní se pozitivní energií, a řekne si:
„Dneska se nebudu hádat. Nebudu se hádat, budu trpělivej.
Zeptám se, co chce jíst, a co vybere, to platí.
Sebe neřeším.
Sice mám chuť na maso a ona určitě vybere nějaký posraný saláty,
ale mám smůlu, budu žrát chleba.
Nacpu se chlebem a vodou až k prasknutí,
nebo půjdu spát hladovej, abych zapomněl na hlad,
a ráno se krásně nafutruju.
Nebudu se hádat.
Ani kdyby chtěla. Dnešek byl fajn, budu trpělivej, nebudu se hádat.
Jestli zas vybere těstoviny… Furt jenom těstoviny.
S tou sejrovou omáčkou. Nemůžu laktózu, celej se nadmu.
Zas budu bez sexu a celou noc proprdím.
Blbý těstoviny mi zkazily večer.
Chleba.
Nechci se hádat.“
Člověk se psychicky připraví, načerpá pozitivní energii…
„Lásko, kam zajdeme na večeři?“ „Nevím, co navrhuješ?“
Ona totiž prošla stejným procesem, vedla tentýž vnitřní dialog a říkala si:
„Vždycky se ptá, na co mám chuť, a nikdy se mu to nelíbí, tak proč se ptá?
Ať rozhodne sám, stejně chce maso. Každej den by se futroval masem.
Pak pomalu tráví, tři dny se nevysere a nadává, že je nadmutej ze salátu.
Ze salátu? Futruje se masem!
Pak ho krmím papayou, aby se vůbec vykadil.
Ať vybere sám, je mi to volný. Salát mají všude a stejně držím půst.“
„Co by sis dal?“
„Lásko, dělám to pro tebe. Proč nevybereš něco, na co máš chuť?
Nebudem se přece hádat, ne?
Nechci se hádat. Nemusíme…
Zahrajem si hru. Dáme si to první, co tě napadne. Tak schválně.
A ona: „Těstoviny!“
„Jó… Těstovinky?
Zase jsem si nasral do bot.
Z tolika možností těstoviny.
Fajn. Dáme si těstoviny.“
Tohle je bez šance. Řekněte si: „Fajn, těstoviny. Dám si něco na trávení.“
Hlavně se nehádat. „Těstoviny nechci, ale budiž, vyřešeno.“
Jenže ženský rádi navrhujou.
Cestou na těstoviny začnou vytahovat možnosti,
co nejsou těstoviny, čistě kdyby náhodou.
Řeklo se kurva těstoviny!
Ale ne. Cestou na těstoviny řekne:
„Lásko, tady za rohem mají výborný plněný arepy.
Dělají kuřecí, hovězí, avokádový, naprostá lahůdka. Hned za rohem.“
„Lásko, chceš arepy, nebo těstoviny?“
„Já kdyby náhodou.“
„Řeklo se těstoviny, tak těstoviny.“
A před restaurací: “Za rohem dělají bagety jak víno!
S masem, domácí omáčkou, co si řekneš, krásně opečený, hned za rohem.“
„Lásko, chceš arepy, bagety, nebo ty těstoviny? Co?“
„Nevím. A ty?“
„Já se chci hlavně nažrat.
Jedinkrát v životě se chci kurva v klidu nažrat.“
„Nenadávej.“ „Lásko, chci ti kurva do píči vyhovět!
Tak co kurva chceš? Arepy, bagety, nebo těstoviny?
Řeklo se těstoviny, i když mě serou. Tak co kurva chceš? Už se kurva vymáčkni.“
„Nemám hlad.
Chci domů. Z těch nadávek mě přešla chuť.“
Jedou domů nasraný a cesta je nekonečná, že jo?
Nikdo nemluví, všude červená, člověk má hlad, ale vzteky ho přešel.
Nikdo ani nedutá, sebemenší zvuk by se dal považovat za agresi.
Nesmíte si ani odkašlat, jinak bude hádka. Stačí jedno „hm“ a: „Co naznačuješ?“
Ani nedutej, kámo, jinak se rafnete.
Jak taková diskuze končí? Že se jeden druhýmu omluví, ne?
Ten, co to posral, v tomhle případě on.
Bouchly mu saze, začal nadávat, omlouvá se.
Jedna rada: omlouvejte se, až když vás přejde vztek.
Když to uděláte ve vzteku, je z toho další hádka.
Člověk je blb, omlouvá se jízlivě, sarkasticky, aby druhýho vytočil.
Ten to postřehne a vytočí se.
Člověk hezky ironicky spustí: „Promiň, lásko, moje vina. Jako vždycky.
Moje chyba jako vždycky. Ty jsi princezna, co nikdy nechybuje,
a já to zvíře, co to vždycky zmrví, co seká jednu koninu za druhou.
Takže se vám omlouvám, Veličenstvo.
Já totiž dovedu přiznat chybu, na rozdíl od královskýho majestátu.
Víš co? Příště si dáme arepy, bagety i těstoviny.
Zároveň. Uděláme princezně tour de jídlo.
Co ona na to?“
„Nemluv se mnou jak s debilem.“
A jede to odznova. Dám vám radu, nejdřív chlapům.
Když řešíte, kam na večeři, vždycky to má čtyři fáze.
Pamatujte si to, a uvidíte. Čtyři fáze.
Zeptat se, co chce jíst, vytočit se,
pak se omluvit a jít vzteklej a hladovej spát.
Jo?
Přeházejte pořadí. Přehoďte pořadí a dejte mi vědět, jak to dopadlo.
Až budete příště něco navrhovat,
tak se nejdřív naserte, pak se omluvte, budete to mít odbitý a můžete jíst.
Schválně mi pak dejte vědět.
Až se zeptá, kam chcete jít, zničehonic se naserte.
Ale naprosto bezdůvodně. A přehnaně.
„Seru na žrádlo!“ A odejděte.
Zůstane jak tumpachová… Musíte vybuchnout, aby to nečekala.
Bezdůvodně. „Seru na žrádlo, běž s tím do prdele!“ a odejděte.
Bude v šoku, nebude chápat. „Co mu je? Co jsem řekla?“
Musíte se hned vrátit.
Nesmí mít čas přemýšlet, jinak se taky nasere a je průser.
Je to delikátní operace, musíte jednat rychle.
„Seru ti na žrádlo!“ A odejít.
Pět vteřin, návrat a omluva. Na první dvě fáze máte půl minuty.
„Seru ti na žrádlo“ a počítat do pěti. Raz, dva, tři, čtyři, pět. A omluva.
„Co to do mě vjelo? Co jsem to…
Promiň, lásko, ruplo mi. Tohle si nezasloužíš.“
Přehánějte.
„Tohle si nezasloužíš, jsi moje všechno, miluju tě.
Sakra, promiň, posral jsem to. Panebože, proboha svatýho, odpusť mi to.
To ten stres v práci, dluhy, dusím to v sobě a ty to odneseš.
Víš, že tě miluju, jsi moje všechno. Najdeš v sobě kouska odpuštění?
Pro toho hajzla, co si tě nezaslouží?“
Zůstane celá…
„Tak jo.“
A až bude nezblblejší, bum, nahoďte jídlo.
„Dáme si masíčko?“
Bude takhle…
„Co?“
A je to.
Slibuju, že ani necekne.
Bude si říkat: „Chudáček.
Je toho na něj moc, jen ať si pochutná, zaslouží si to.“
Zívačka, ne? Hlavně být kreativní.
Jasný?
Ženský to maj daleko snazší. Řeknu vám tajemství, co málokterá zná.
Chlap se nebudí veselej. Mužský diváci vědí, o čem mluvím.
Nikdy si po ránu neřeknem: „Dneska bude krásně, pojedu naplno.“
Budíme se s obavou, s takovým pocitem na prsou,
že jsme něco zapomněli, něco posrali, ale nevíme co.
Ženám stačí, aby si vymyslely problém.
Chlap si bude myslet, že za to může, i když nic neudělal.
Pak vám stačí naznačit řešení.
Bude si myslet, že s tím přišel on. Musí si myslet, že na to přišel.
Dívejte se podezíravě. Takhle.
Začne mu to šrotovat: „Sakra, co jsem zas vyved?
No nejsem já debil? Dělám průser za průserem.
Ale dyť jsem se teď vzbudil, tak co…
Co jsem provedl? Ve spánku? Ne.“
A zeptá se: „Děje se něco, lásko?“
Vymyslete si jakýkoli jméno. Pro naše potřeby je to úplně jedno.
„Kdo je Catalina?“
Nemusí žádnou Catalinu znát, ale už ví, že to s nějakou posral.
Vycítí obvinění, přistižení, i když neví při čem.
„Do prdele, už zas. No nejsem já nebil? Že já to dycky takhle poseru.
Proč jsem do ní šel? Ale Catalina? Žádnou Catalinu neznám.
Ty snad jo? Že ne? Byli jsme hodný.
Jaká Catalina? Ale když to tvrdí… Blbej jsem na to dost.“
„Ne, lásko, neznám. Proč?“ A vy musíte přitvrdit. „Ty víš proč.“
A on: „Ještě se debil ptám. Panebože.“
A když vypadá, že se z toho složí, naznačte, že máte hlad, a je váš.
„Těstoviny? Miluješ těstoviny. Zvu tě. A pak si dáme arepku, co ty na to?“
Je to hra trpělivosti, každej jsme jinej.
Vždycky je v páru jeden bordelář. Že jo?
Bordeláři ať zvednou ruku. Přiznejte se.
Vy mi rozumíte. Já jsem z nás dvou bordelář.
Omlouváme se těm pořádným. Víme, že žít s bordelářem je na hovno.
Omlouváme se, naše vina. Jako vždycky.
Ale pozor. Nic bordeláře nenasere víc, než když mu uklidíte jeho bordel.
Nezkoušejte to, koledujete si o malér.
Vypadá to sice chaoticky, ale on ví, kde co má.
Jak mu rozházíte bordel, je ztracenej, akorát ho tím vytočíte.
Omluví i neomluvitelný, třeba lžičku s medem pod postelí.
Souhlasím, že je to prasárna,
ale když mu ji uklidíte, vytuší, že je něco špatně, i když neví co.
„Kde mám lžičku s medem? Kde mám lžičku z pod postele?
Chci si dát med a nemůžu najít svou oblíbenou lžičku!“
Přeháníme, omluvíme neomluvitelný.
„Umytá, byla plná mravenců.“ „To jsou kámoši! Jak jsi mohla?
Dáváme si spolu med. Proč se nejdřív nezeptáš?“
Mějte s náma trpělivost. Všichni máme oblíbený prádlo, že jo?
Ženy obvykle blůzu, hezký šaty, kalhoty,
prostě něco, co jim děsně sekne, co maj pro mimořádný příležitosti.
Chlapům stačí tričko. „Pecka tričko, ideální pro slavnostní příležitost.“
Pak přijde příležitost, člověk chce svý tričko,
dejme tomu pruhovaný, jo?
Jde do skříně, hledá tričko, a ono nikde.
V tu ránu se nasere. Kdo žije v páru, ví, o čem mluvím.
První myšlenka totiž není:
„Kam jsem si to triko jenom dal? Kdy jsem ho měl naposled?“
Ne. Hned nás napadne, že nám ho vzali.
„Furt mi berou věci bez dovolení a furt mi je přesouvaj.“
A hned naštvaně za partnerkou. „Kde mám to pruhovaný triko?“
Ona to ještě přikrmí: „Tam, kde sis ho nechal.“
Debilní odpověď. Kdyby radši pomohla: „Nevím, lásko… Máš dvě, lásko.“
A ne „Kde sis ho nechal.“ To je jako říct: „Nepruď.“
Člověk ubere grády: „Lásko, tam není, jinak se neptám.“
„Díval ses do špíny?“ „Díval. Není tam.“
A dumáte, jak se nenápadně mrknout.
Protože jste vystartovali, aniž byste hledali.
Tak děláte blbýho, brbláte…
„Furt mi něco berou a přemisťujou, pak se mi to nemá ztrácet.
Hele, díval jsem se dvakrát. A není tam.“
„Nediv se, máš všude hroznej mrdník. Díval ses pod lžičku s medem? Není tam?“
Ještě si repjnou. „Je to můj mrdník, co ti vadí?“
A je to, další hádka.
Někdo je splachovací a přejde to, druhej jde do pokoje a hádá se sám.
Hádá se, přehání, přivodí si šílený stavy.
A hádá se sám: „Já nemůžu. Prostě ne. Ty vole.
Prostě…
Já to nechápu!
Co je na tom kurva těžkýho?
Respektovat cizí věci.
Základní princip vzájemnýho respektu.
Co není moje, na to nesahám.
Jednoduchý. Není to moje, nechám to bejt.
Základy respektu, kurvadrát.
Tohle je moje, vemu si to, oblíknu, vytřu si s tím prdel,
je to moje, patří mi to, můžu s tím dělat, co chci.
Tohle není moje, nechám to bejt! A hotovo.
Ale mně se furt něco ztrácí, protože se na mě zvysoka sere.
Sere se na mě. Ztratit se já, najde se dřív to triko.
Její věci krásně vyžehlený, podle barev, hezky voňavoučký.
Zato moje věci se ztrácej, a ještě k tomu neví, který to je triko.
Asi jsem si ho vycucal z prstu.
Nikdy neexistovalo. Měl jsem to stokrát, ale ona ho nezná.
Asi jsem chodil po ulici nahatej, v domnění, že mám triko.“
Člověk se dokáže hodiny hádat sám se sebou, že jo?
Musíme si tyhle věci hlídat, obrnit se trpělivostí,
aby vztah nekrachnul na blbosti.
Kdysi jsem se rozešel kvůli blbosti.
Brala mi jídlo.
Nesnáším, když mi berou jídlo.
Jsou dva typy lidí. Ti, co se o jídlo dělí, a ti, co ne.
Já se nedělím.
Jsme magoři, to přiznávám, ale rozhodně nejsme sobci.
Já se zeptám. „Mám ti taky objednat?“
A ona nechce!
Pak vidí talíř a dostane hlad.
Dal jsem jí kopačky kvůli jedný hranolce.
Zní to přehnaně, ale ty hranolky…
Nebyly to hranolky ledajaký, byly pohádkový.
Posypaný cheddarem, paprikou, křupavoučký, se slaninkou. Pohádkový.
Říkám: „Jsou vynikající, chceš objednat?“ „Ne, dám si vodu.“ „Fajn, jak je libo.“
Čekám na hranolky, přinesou hranolky, ona tam hrábne a jednu mi sní. Já v šoku!
Říkám: „Co to… Proč to…
Máš hlad? Chceš objednat?“ „Ne, jedna stačí.“ „Ale tyhle jsou moje.
Chtěl jsem daný množství, teď už nemám daný množství.
Budu mít hlad.“
„Nepřeháněj, jedna hranolka.“
„Vzalas mi tu nejlepší, nejmňamóznější, nejsýrovatější.
Když to přinesli, chtěl jsem začít u ní.
Teď nevím, kde začít, rozhodilas mi plán, přešla mě chuť.“
„Nepřeháněj.“ „Já přeháním? A zlodějce nesmím nic říct?“
Ve vzteku se leckdy něco plácne. Chce to hlavně trpělivost.
Nejenom s partnerem, ale i s rodinou. Kdo má děti, musí mít moře trpělivosti.
Ruku nahoru, kdo máte děti. Nezapírejte. Pár lidí, fajn.
S dětma to chce trpělivost. Já mám dvě.
Víte, co se od naší generace změnilo? Že my se snažíme být dobrý rodiče.
Naši rodiče na to srali. Moc nás nehlídali, měli jiný starosti.
Řídili se základním principem: „Nech ho, naučí se to sám.“
Umyli si nad náma ruce.
„Lezeš nahoru? Opatrně. Spadnuls? Vidíš? Příště tam nelez.“
A člověk tři měsíce v sádře. A táta: „Hele, kam ten blbec vylezl.“
Takhle jsme vyrůstali my. Drsnou školou života.
Dnešní rodiče jsou přehnaně starostliví. „Jak s ním nejlíp komunikovat?
Podle psycholožky mám být autorita, ale zároveň mluvit jeho řečí,
aby mi nic netajil a důvěřoval mi, abychom si vzájemně věřili.
Jak ho naučit násobilku, aniž bych ho traumatizoval?“
Nás naučil násobilku strach, že jo?
Bojíme se dodneška.
„Šestkrát osm!“
Zůstal nám reflex.
„Čtyřicet osm.“
Jak asi učili násobit naše rodiče?
Děda přišel utahanej z práce, táta dělal úkoly, a děda řekl:
„Je to snadný. Dvakrát čtyři?“ A dal na stůl řemen.
Že jo?
Táta: „Osm,“ a děda: „Vidíš? Nemusím tě mlátit.“
A zeptal se na další. Tak to bylo.
Nebyla to nejlepší metoda, ale tehdy to tak měli.
My to neměli tak drsný, ale stejně mi táta zničil sebevědomí,
protože se se mnou furt srovnával, naši rodiče se s náma srovnávali.
Navíc nám nevěřili a furt je něco sralo.
Kladli na děti hroznou zátěž.
Táta říkával: „Ty neumíš násobit? Já už ve tvým věku uměl dělit!
Tady je někdo kapku zpozdilej.
Uděláme rentgen hlavy, jestli funguje, tohle přece není normální.
A dítě se zděsilo, že má nádor.
„Mám nádor, proto se tak blbě učím.
Usínám ve třídě, nic si nepamatuju, to bude nádor.“
Táta před náma nadával mámě. „Jak to, že neumí násobit?
Kolik platíme školný? Odhlásíme ho, škoda peněz.
Nic se tam nenaučí, budu ho učit sám. Na co školu? Naučím ho sám.
Já ho naučím, to ti garantuju. Za čtrnáct dní bude násobit i dělit.
Dám výpověď, budem o hladu, nikdo jinej tady nemaká.“
A kluk chudák zděšenej: „Nechci, abysme kvůli mně trpěli hlady.
Nechci, abysme kvůli mně trpěli hlady. Musím se to naučit, nádor nenádor.“
A fakt se snažil.
Rodiče nic nevysvětlovali, jenom házeli informace a snaž se.
„Ty neumíš násobit? Dyť je to snadný. Třeba dvakrát čtyři. Přece osm, ne?
Jednoduchý! Matematika je přesná. Dvakrát čtyři není šest ani devět.
Chápeš to, blbečku? Dvakrát čtyři? Osm! Rozumíš?
Tak dál. Šestkrát osm.“
Člověk chudák na prstech.
Nedali vám ani čas myslet. „Šestkrát osm! Dělej, šestkrát osm!“
Já řekl cokoli, aby mě nechali: „Šedesát.“ A táta: „Tenhle je tupější než ostatní.
Nebyli jsme tehdy ožralí?
Vyhazujem peníze, ty seš beznadějnej.
Zejtra tě odhlásíme ze školy a půjdeš ke strejdovi tahat pytle.
Na práci bude dobrej.“
Takhle nám vyhrožovali. A my tomu věřili, mně se o tom zdálo.
Měl jsem noční můry, že tahám pytle.
A strejda s tyčí: „Šestkrát osm!“ A já: „Nevím! Mám nádor!“
Něco se změnilo k lepšímu.
Dnešní děti mají sociální cítění, zajímá je životní prostředí, zvířátka.
Mají psa z útulku, kočku z ulice, podle mě je to super.
Zato my měli zvířata v píči. No ne?
Před školou prodávali obarvený kuřátka. Měli jste někdy barevný kuřátko?
„Mamí, kup mi kuřátko.“ „Co stojí?“ „200 pesos“.
A člověk s kuřátkem v ruce, kuře chudinka v křečích.
Ty kuřátka mívaly hroznou smrt, co?
Někdo si ho bral do postele. „Přitulím se ke kuřátku.“
Ráno kuře v tahu a nikoho to nesralo. „Asi se odstěhovalo.“
Za tři dny stáhli prostěradlo a tam chcíplý kuřátko.
Chcípaly udušením, chudáčci.
Chudáčci.
Hodně se změnilo. Dnešní výchova je úplně jiná.
Já vyrůstal úplně jinak než vy. Od třetí do pátý jsem byl v holčičí třídě.
Byl jsem jedinej kluk ve třídě.
Když jste jedinej kluk v holčičí třídě, chtě nechtě se stanete jednou z nich.
Ředitel při nástupech hlásil: „Zdravím děvčata ze 4. B.“
A celá škola zírala, jak zdravím. Nechtěla jsem trhat partu.
Při nástupech jsme vzdávali hold vlajce, probíhalo to na školních dvorech.
V zástupu, každej ročník, každá třída.
Smažili jsme se na slunci, marnili čas a neučili se.
A ředitel: „Vlevo vbok.
Vlevo vbok.
Odstup.
Přísaha vlajce na čtyři takty. Raz, dva.
Přísahám před Bohem věrnost vlajce a své zemi, Kolumbii…“
Kydy, co jsem dávno zapomněl. „…nerozdělí… jeden národ…
Tři, čtyři.
Vlevo vbok.
Odstup.
Státní hymna.
Vlevo vbok.
Odstup.“
Pražilo nám do ksichtu, všichni dehydrovaný…
Vychovávali z nás vrahy.
Člověk měl chuť tu školu podpálit i s celým sborem. Na palici.
Člověku je na omdlení, a oni: „Ředitel pronese proslov.“„Do prdele!“
Byla jsem sama, holky se se mnou nebavily.
A smály se mi: „Vidíte tu ošklivku s krátkýma vlasama?“
Jedna mi řekla, že zapadnu jedině, když se naučím jejich hry,
a naučila mě Napo, což všechny ženy budou znát.
Pro chlapy, co to neznaj, byla to oblíbená holčičí tleskačka.
Hrála se dlaněma.
Napo, napo
na postel si vyskočím, batoh odhodím, máma mě uhodí, taky ji uhodím,
do patra vyletím a cédéčko roztočím, tak-hle:
Mi-chael Jack-son.
Pamatujete si to? Pořád jsme to hrály, bájo.
Vzpomínáte? Znám ještě lepší, se spojenýma dlaněma.
Su, su, su… per mládí dělá
Pepsi, Pepsi, Pepsi, Cola, Cola, Cola.
Pepsi-Cola.
Popíči dobrý hry, kámo.
Nejradši jsem měla tu s tanečkem, jakože padání na zem.
Padá anděl z nebíčka…
ze střechy kytička, kytička!
Kytička růžička, z růžičky orchidej, orchidej!
Z orchideje holčička, jmenuje se Isabel! Isabel!
Isabel jsem já…
Super věc, dlouhá jak prase.
Řekněme, že jsem neměl normální rok.
Představte si, jak kluci hrajou fočus, jeden jim chybí, řeknou si: „Vezmem jeho?“
A já: „Isabel jsem já…“
V pětce mě přeložili, protože tehdy začíná zájem o opačný pohlaví,
přijde ta životní fáze, ne?
Holky o přestávce sedaly na louce, aby upoutaly pozornost kluků.
Jednou si tak všechny sedíme…
Říďa to viděl a usoudil, že je čas mě přeložit.
Dal mě ke klukům a zas jsem byl sám, kluci neuměli tleskačky. Já byl zvyklej…
Nikdy jsem nezapadal, ani na Halloween.
Dnešní kluci maj krásný kostýmy, hezky zabalený, celý svalnatý. A levný.
Avengers, Black Panther, Iron Man, Kapitán Amerika, Thor.
Holky taky: Wonder Woman, Wanda, Černá vdova, všelijaký princezny.
Nám muselo stačit, co měli rodiče, protože nebyly prachy.
Holky často chodily za cikánku.
Jestli jste šly někdy za cikánku, vaše rodina byla zrovna ve finanční tísni.
Cikánka byla nejlevnější. „Nejsou prachy, jdeš za cikánku.“
Znám to, šel jsem za cikánku.
Mám dvě ségry. Šup, tři cikánky a koledovat.
Člověk to neřešil, hlavně že byly sladkosti.
V nouzi se probouzí vynalézavost.
Jednou mě zvali na párty a byl jsem švorc.
Ne, za cikánku jsem nešel.
„Co teď?“
Koupil jsem mlíko a dal si trochu do pusy.
Trochu mlíka do pusy.
Kámoš: „Za co jdeš?“ A já: „Za beďara.“
No jo, já vím.
Je to nechutný. Ale levný.
No ne? Zkuste to použít, až budete o Halloweenu švorc.
Takhle nás vychovali, no ne?
Neměli jsme to snadný jako dnešní děti.
Neměli jsme internet, proto se z mobilu stala další končetina.
Vážíme si ho, v dětství jsme ho neměli.
Proto celej den koukáme do mobilu a používáme ho i tam, kde se to nemá.
V divadle, v bance… S čímž nesouhlasím.
V bance se to nemá „kvůli bezpečnosti“.
Ale je to naše jediná zábava, a než na nás přijde řada, trvá to věčnost.
Kdyby tam aspoň dali televizi nebo časáky.
Ani se s nikým nebavíte, jít do banky je jako za trest, že jo?
„Koukejte myslet na finance, dokud vás neobsloužíme!“
Člověk tam poníženě sedí, že jo? Začne se nudit, vyndá mobil, jako co?
S vážným výrazem, jakože něco řeší,
a sjíždí memy a různý blbosti.
Vážně se zasměje.
Pak přijde ochranka.
„Prosím, z bezpečnostních důvodů se v bance nesmí používat mobil.“
„Ano.“
A začne hra se sekuriťákem, všichni to dobře známe.
„Budu dělat blbýho, pak se rychle kouknu a zas ho zandám.“
Sekuriťák si řekne totéž.
„On ho zas vytáhne, je to furt dokola. Já taky nesmím, nudím se, tak ho zjebu.“
Člověk dělá, jakoby nic.
Snaží se psát bez dívání, což je na hovno kvůli autokorekci.
Jsou z toho samý trapasy.
Jednou kámoška napsala „Čau type“ a odeslalo se „Čau hňupe.“
Naštval jsem se a bloknul ji.
Nebo vám přijdou ty vzdychající videa. Každej na to někdy skočil, že jo?
Mně se to stalo zrovna v bance. Člověk to má na plný pecky.
Je tam hezkej titulek s obrázkem, aby na to člověk skočil, že jo?
„James Rodríguez o svém návratu k Real Madridu.“
„Fakt se tam vrací? Ukaž…
Ne!
Dyť jsem to ztlumil! Co je?
To není porno, to je James.
Jakože zrovna ne…“
A ochranka: „Schovejte to, nekoukejte na porno, jsou tu děti.“
„To není porno, ale video. Rozbilo se to.“
A člověk je za debila.
„Nachytal jsem se.
James jde do Madridu, to víte.“
Hned vám otrne a vyndáte ho zas.
Jednou koukám, sekuriťák nikde, a on číhal za mnou: „Schovejte to!“
Málem jsem ho praštil.
Člověk neumí přiznat chybu, naopak to ještě hrotí.
„Já ho nepoužívám.“ „Tak proč ho máte v ruce?“
„Protože chci. Co mě šikanujete? Budete mi ho držet vy?“
„Na mobily tu máme skříňky.“ „Ne. Chci ho mít v ruce. Nechte mě.“
Člověk ho schová a hádá se dál: „Fajn, už ho nebudu vyndavat.
Ať třeba shnije, už ho nikdy nevyndám.
Ať mi třeba odumře noha. Kdo za to bude moct? Ochranka.
Už ho nevyndám a hotovo. Ale pravidla platí pro všechny!
Nesmí ho vyndat ochranka, pokladní, obsluha u přepážky, nikdo.
Když nás přepadnou, všichni tu chcípnem. Nikdo nesmí volat policii, zákaz mobilů.
A kdo nás zabil? Ochranka. Ochranka. Schválně, kdo umře první.“
Jsme neustále připojený, proto bez něj nevydržíme.
Nejdůležitější službou současnosti je připojení k internetu.
Hlavně doma, tam to platí obzvlášť.
Někdo namítne, že hlavní je proud, bez proudu není internet.
Jenže výpadek proudu nás nesere zdaleka tolik
jako výpadek internetu.
Když vypadne proud, skoro se bavíme. Od všech sousedů se ozve totéž.
Že jo? Jak vypnou proud, v celý čtvrti se ozve…
Doma taky. Z kuchyně se ozve…
Přiběhne do pokoje: „Vypli proud.“
„Vážně? Koukal jsem na telku. Jdem zjistit, co se stalo.“
Zato z výpadku internetu nás okamžitě chytá amok.
Člověka hned napadne:
„Na co to platím, dělaj ze mě blbce, platím včas, to si ze mě dělaj prdel.“
A nechceme jim volat, protože s tím máme špatný zkušenosti.
Buď to neberou, nebo nás naštve cizí člověk,
nebo nám to položí, prostě problém.
A tak to zkoušíme vyřešit sami, i když se v tom nevyznáme.
Stojíme a zíráme na modem. Někdo mu i vyhrožuje.
„Tak ty nechceš fungovat? Krám zasranej!
Snad jsem ho nerozbil.“
Že jo?
„Zkusíme ho odpojit.“
„Stačí.“ Jsme netrpěliví.
Začnou naskakovat diody, jedna zabliká a hned se vypne.
Člověk neví, jestli to dělalo i předtím.
A stejně to nefunguje. „Ach ne, musím tam volat.“
Člověk už v duchu nadává.
„Teď si něco vyslechnou. Určitě se mi smějou.
‚Blbeček, co platí včas, tak ho odpojíme, ať má proč nadávat.‘
Budu čekat třeba do večera, i kdybych měl přijít o práci.
Dokud se nedovolám a nezapnou mi to.“
Člověk nadává, je nasranej, a ozve se optimistická nahrávka.
„S radostí vás obsloužíme. Prosím, čekejte na lince.“
„Rádi mě obsloužíte? Lháři, měli byste se stydět.
Nikdo nechce řešit nasranýho člověka!“
Ozve se nabídka. „Speciální služby, stiskněte jedna.
Kabelová televize, dvojku. Mobilní internet, trojku.
Domácí internet, čtyřku. Máte-li klientskou kartu, stiskněte pět…“
Taky se vám stává, že vás to znudí?
Člověk se v duchu přesune do úžasných imaginárních světů,
a když se vrátí do nabídky, možnosti jsou pryč a člověk čumí…
„Zavolám znova.
Zavolám znova a vynadám jim za to debilní menu.
Jenom člověka mate, aby to položil a neotravoval,
ale já se nevzdám.“
„Tady Maritza, jak vám mohu pomoci?“
Člověk ví, že ona za to nemůže. Je vzteklej, ale nechce být nefér.
Chce to vydejchat, uklidnit se, na čele mu pulzuje žíla,
je rudej, buší mu srdce, ale snaží se dýchat.
„Maritzo.
Dobrý den… Volám, protože mám problém.
Jinak bych…
Jinak bych samozřejmě nevolal.
Volám, jestli byste mohli zjistit, proč mi kurva… Proč mi to nejde. Pardon.
Můžete mi co nejdřív obnovit službu, abych mohl spokojeně žít dál
a sledovat Ošklivku Betty na Netflixu?
Díky, Maritzo.
Maritzo?“
A ona: „Vaše celé jméno, prosím.“ Celej váš proslov je jí u prdele.
Mají totiž postupy, a dokud neřeknete jméno,
nemůžou nic dělat.
„Néstor Ricardo Quevedo Madrid.“ A v duchu: „Bože, ať mě osloví Ricardo.“
„Pane Nestore.“
„Ano, Maritzo?“
„Podle systému vše funguje, musí to být chyba.“
„Ne. Ne, Maritzo, ne. Žádná chyba, přece nejsem debil.
Poznám, když něco funguje nebo nefunguje.
Nejsem žádná blbá opice.
Tak znova, Maritzo. Nemám internet.“
„Můžete to zopakovat? Asi špatný signál.“
„Nemám internet!“
„Nemáte internet? Mohu vám nabídnout nový balíček se speciální slevou.“
„Maritzo, proboha, soustřeďte se. Mám internet, ale přestal mi fungovat.
Mě snad klepne, Maritzo. Poslyšte, já…
Tohle fakt nemám zapotřebí.
Chápu, že máte práci a jsem vám u prdele,
ale poraďte mi, jak to zprovoznit, ať vám můžu dát pokoj.“
„Tyto informace najdete na našem webu.“
„Maritzo!
Jenom taková otázečka, Maritzo.
Cítím, že už jsme se sblížili.
Jak se mám kurva dostat na web, když mi nejde internet?
Jsem snad kouzelník, Maritzo? Nebo iluzionista, Maritzo?
Aha, už vím.
Vyndám si z prdele magickou šňůru,
zapojím ji do modemu a budu mít doživotní bezlimitní internet.
Je to tak? Vyndám si z prdele kouzelný pětsetimego?
Neštvěte mě, Maritzo.
Slyším, jak se smějete. Děláte si ze mě šoufky.
Bolí mě na hrudi, chabne mi levá ruka. Jestli mě odvezou, bude to vaše vina.
Je to nahraný. Jestli mě klepne, zabila mě neschopná Maritza!
Maritzo, já…
Potřebuju technickou podporu, a vy mi ji nepomáháte.“
„To je jiné oddělení, přepojím vás.“ „Ne!“
A člověk čeká.
Musíme mít trpělivost.
Jsme v prdeli, den co den nás něco sere.
Po jednom vystoupení přišla holka, že děkuje, že se potřebovala zasmát,
že je už dlouho v depresi, že to začalo v devadesátkách…
Životní příběh.
Že myslela dokonce na sebevraždu.
A říká to mně.
Já nejsem pozitivní člověk, neumím dávat rady do života.
Já razím názor, že svět je přelidněnej.
Přece jí nebudu radit, to by ode mě bylo nezodpovědný.
Můžu ji leda rozesmát, tak říkám: „Taky jsem se zkoušel zabít.
Měl jsem toho plný zuby, tak si říkám, že to chce elegantní smrt,
aby mě v bulváru nepomluvili, ty jejich debilní tituly.
‚Jak umírá komedie.‘“
Říkám: „Někdo je takovej smolař, že se ani nemůže zabít.
Smůla ti brání v dosažení cíle.
Někdo je takovej smolař, že mu smůla nedovolí se ani zabít.
Střelí se do hlavy, přežije to a skončí se zlomenou čelistí.
Zkusí se oběsit, přidusí se a bude nadosmrti mrzák.
Zkusí se otrávit, poškodí si orgány, ochromí si jazyk a bude mluvit takhle.
Zkusí se utopit a někdo ho zachrání, protože nerespektuje touhu umřít.
Tak jsem to zkusil všecko naráz. Vzal jsem kvér, lano, jed, a šel k útesu.
Nejdřív jsem se pomodlil. Člověk se někdy chová nelogicky.
Bože, ať to dobře dopadne.
Skočím, a mám takovej pech, že jak lano zapružilo kolem krku,
celýho mě otočilo,
zbraň přestřelila lano, já spadnul, napil se slaný vody a vyzvracel jed.“
Zírala na mě.
„Jste blázen.“ A já: „Ale žiju.“
A musím si to užít, dokud můžu. A dneska jsem si to s váma skvěle užil.
Moc vám děkuju za úsměvy, za potlesk i za dobrou náladu.
Děkuju. Jste moc milí. Jste milí, děkuju.
Děkuju, mějte se. Dobrou noc, díky. Čau.
Čau.
Díky moc! Čau!
Překlad titulků: Jiří Nehyba