Downloaded from YTS.MX
Mit navn er Ricardo Quevedo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg er 37 år gammel. Jeg er gift, og så er jeg kyniker.
Nej, jeg mener komiker.
Ikke alt går som planlagt.
Det går faktisk altid galt for mig, hvilket forklarer alt.
Men jeg gør altid et forsøg mere. Igen og igen og igen.
Det har jeg gjort i 20 år som en idiot.
Jeg har prøvet alt for at få jer til at grine.
TYKKE ØJENBRYN
Hvis du også er træt af at leve i andres tempo
og lade, som om du har overskud, så tag en pause og se mit show.
Det er okay at give op ind imellem.
For ved I hvad? Det betyder ikke en skid, hvad vi gør.
I morgen bliver det værre.
I MORGEN BLIVER DET VÆRRE
Godaften.
Tak skal I have.
Okay okay, mange tak.
Mange tak for det dejlige bifald.
Så rørende og spontant og helhjertet.
Mit navn er Ricardo Quevedo, eller som folk kender mig nu, Liss' mand.
Det kalder folk mig også nu.
På gaden siger folk tit: "Det er Liss' mand, Alejandro Quevedo."
Fedt, at I kunne komme.
Er det ikke dejligt at se noget comedy, som er henvendt til jer?
I griner trods situationen.
På trods af den situation vi har levet i så længe nu,
og som tester vores tålmodighed.
Vi er hele tiden ved at miste besindelsen og bare tænde totalt af.
Det er kompliceret, men sådan er det jo.
Alene trafikken. Vi går glade ud ad døren,
men så snart vi sidder i et køretøj, går vi i forsvarsposition.
Alle omkring os er idioter undtagen os.
Ingen ved, hvordan man opfører sig, undtagen os. Alle andre er idioter.
Motorcyklister pisser bilister af.
"Hvorfor flytter de sig ikke? De er limet fast midt på kørebanen."
Hvis man kører bil, forbander man cyklerne.
"De kører så tæt på bilerne. Jeg håber fandeme, det bliver regnvejr."
Bilerne pisser motorcyklerne af.
"Kan de svin ikke give lidt plads? Limet til de andre biler.
Man må jo køre i zigzag!
Jeg fik en motorcykel for at komme hurtigt frem.
Jeg klipper sgu hans sidespejl."
Cyklisterne er skidebange. "Hvis nogen dytter, vælter jeg og dør."
"Jeg håber ikke, nogen trækker en kniv for at stjæle min cykel. Hjælp, Gud."
Skidebange.
Buddene kører imod trafikken. "Vi ses i helvede."
De er pisseligeglade. Vi skal alligevel bare dø alle sammen.
Alle er skidesure på hinanden.
Vi må da lære at være lidt tålmodige.
Vi må lære at være tålmodige, for ellers bliver vi sindssyge.
Vi må altid klemme ballerne sammen.
Alle, der kører bil. Alle, der cykler.
Det siger meget om os colombianere. Klem sammen til det sidste.
Det er vores motto. I kvalifikationsrunderne i fodbold.
Før sidste kamp: "Hvis Peru slår Venezuela 4-0, kan vi…"
Vi klemmer ballerne sammen.
Også, når der er valg. Man håber, at ens kandidat vinder.
Det sker ikke, og vi er på skideren.
Klem ballerne sammen. Det burde være i vores våbenskjold.
Det gør vi colombianere.
Deres pis med lov og orden repræsenterer os ikke.
Hvis det var "klem altid ballerne sammen", ville alle sige ja.
Så ville vi sige: "Det er mit land. Det er mig."
Men vi har vænnet os til alt lortet, som har varet i over to år.
Selv før pandemien var vi fanget i Colombia.
Måske husker I, at selv før alt det med COVID,
måtte vi holde os hjemme på grund af alle demonstrationerne.
Vi var ved at skide i bukserne. En nat var der indbrud
i alle landets indhegnede rigmandskvarterer. På én gang!
Kan I huske det? Det kan jeg altså ikke toppe.
Det var en tråd på WhatsApp startet af nogens faster.
Det er jeg sikker på. Nogens faster.
"Tyve bryder ind i vores kvarter."
Alle deler det, og alle kvarterer tror, det er hos dem.
Så naboerne kører ned til hegnet med kæppe for at forsvare kvarterets ære.
Ingen kom.
"De brød ikke ind her, fordi vi stod sammen."
Ingen brød ind nogen steder, men okay.
Min kone sagde: "Kør derned. De tror ikke, vi er solidariske.
Så sender de blikke i elevatoren."
Jeg sagde: "Jeg er træt. Jeg gider ikke slås."
Skulle jeg tage kosten med?
Hvis der ikke er indbrud, skal jeg til at købe en ny. Nej!
Og hvis der er, tager de den fra mig og tæver mig.
Kører hun mig på skadestuen i nat med et kosteskaft i røven?
Ikke en god plan?
Jeg lavede en kop kaffe til dem.
Jeg kørte hen med kaffe. "Naboer, der er kaffe.
God jagt. Hyg jer."
Så skred jeg hjem i seng. Jeg har aldrig sovet bedre.
Den nat skete der i hvert fald ingenting. Med 40 vagter ved hegnet.
Kun portvagten lå søvnløs.
Der var godt fyldt dernede. "Hvornår tager de idioter hjem?"
Men vi fortsætter.
De fylder os med så mange løgne, at vi ikke kan vænne os til det.
De første måneder var svære. Indespærringen, uvisheden.
Folk sendte det mindst vellidte familiemedlem til købmanden.
For at købe ind.
Familiemedlemmet deltog ikke i sammenkomster.
"Send ham. Vi kan jo ikke sende mor.
Du er også stærkere. Du gør det. Du bliver aldrig syg." Og så går han.
Det første, vi manglede, var toiletpapir. Som altid i det her land.
Hvorfor er toiletpapir altid det første, vi mangler?
Jeg forstår ikke frygten for ikke at kunne tørre røv.
Bør vi ikke løbe tør for mad først? Det er det, lort kommer af.
Man har 30 ruller papir. Hvad nu?
"Jeg skal ikke skide. Jeg skulle have købt en banan."
Man satte livet på spil for at handle, og så blev man ydmyget.
Man kom ikke bare ind i huset.
Man kommer med sine poser. "Hallo! Stop. Hent spritten."
Man er helt gennemblødt. "Hvad sker der?" Også i øjnene.
"Tag tøjet af. Du har virus på dig."
Man står nøgen i døren. "Hvad er der?"
"Gå i bad. Ikke røre noget." "Hvor er det?" Blændet af håndsprit.
Man skal selv samle tøjet op. "Nej, det er inficeret.
Skynd dig ind til vaskemaskinen! Lad virussen dø."
"Jeg har den på hånden! Jeg rørte tøjet!" "Hurtigt, vask hænder!"
"Ingen går derind. Lad virussen dø. Vi forsegler badeværelset i en måned."
Vi kendte ikke virussen, så vi gjorde en masse absurde ting.
Folk gik ud at handle i skraldeposer.
For ikke at blive smittet.
Folk hældte sprit på skoene.
Der kom de her ækle fugtige tæpper overalt.
Nogle sprøjtede deres bildæk med sprit.
Så fik de at vide, at det ikke hjalp.
"Det skulle I have sagt, før jeg købte al den sprit."
Nogle tror ikke på vaccinerne.
"Jeg skal ikke vaccineres, for man får en chip i armen,
som forstyrrer satellitsignalerne. Derfor er de sociale medier nede,
for Facebooks ejer udspionerer os."
Forestil jer, at han udspionerer jer.
"Det er dødkedeligt.
Han tager toget. Hvad skal han nu?
Jeg håber…" Jøsses. Men vi bliver udspioneret.
Har I aldrig diskuteret noget med venner og så fået en reklame om det?
"Jamen dog, hvad foregår der?" Så vi er altid skidebange.
Nogle er selektive omkring vaccinerne. Så de siger…
De har spist levninger hele livet,
men nu er de selektive. "Jeg tager kun Pfizer."
De vælger. "Jeg tager kun Pfizer. De andre er ikke testet.
Jeg er usikker. Min krop er mit tempel. Jeg putter ikke hvad som helst i den."
Samme aften slikker de fisse. Sådan er det.
Sådan er det. Men okay.
Godt.
Med al respekt. Måske fornærmede jeg nogen. "Gode Gud!"
"Jeg ser det med min mor.
Den vulgære fyr taler om disse uanstændige handlinger."
Folk må kneppe, som de vil.
Synes I ikke?
"Gode Gud! Jeg knepper ikke, jeg elsker. Det er respektløst."
Folk, der gisper over ordet "kneppe", er dårlige til det.
Vi dropper det. Ellers ryger jeg bare ud på et sidespor.
Vi blev hurtigt trætte af det hele.
I starten var det svært at vænne sig til det.
Det krævede også stor tålmodighed.
Og især med vores partner. Karantænen var svær.
Vores partner irriterer os. Det er normalt. Ikke?
Der sidder nogle par og siger: "Sikke noget pjat. Jeg elsker dig, skat."
Men inderst inde ved de det godt.
Man irriterer altid sin partner. Kærlighed er meget større end irritation.
Derfor bliver man sammen. Men irritationen er et helvede hver dag.
Den vokser med tiden. Ikke?
Ting, der generer os, bliver ikke sagt, men vreden bygges op.
Lortet bygges op.
Man tænker på at gøre det forbi og på alt det, der vil ske bagefter.
Det er normalt. Men kærligheden er stærk. Det er svært og kræver stor tålmodighed.
Irritationen er overkommelig, når I begge to skal noget hver dag.
I går på arbejde, møder andre mennesker og er i andre rum.
Men de første måneder af karantænen var det forbudt.
Skænderierne eskalerede over småting. Bare vi så på hinanden.
"Hvad?" "Jeg sagde ingenting!"
Vi var altid klar til et slagsmål. Vi løb tør for tålmodighed.
Alle par ved, hvad jeg mener. Alle med en partner, ræk hånden op.
Næsten alle er i parforhold. Det glæder mig.
Ræk også hånden op derhjemme, så I ikke føler jer ensomme.
Ham, der ser det alene…
Bare gør det.
Alle, der er single, ræk hånden op. Der er et par singler. Godt.
Tak. Jeg håber, det snart bliver bedre for jer.
Det var for sjov! Jeg driller bare.
Jeg vil fortælle singlerne noget, I ikke ved endnu.
På vegne af alle gifte mennesker. De vil være enige.
Singler, I er lykkelige, men ved det ikke.
I tror ikke, I er lykkelige, men det er I.
Nyd det. Lev i nuet.
Som Diomedes Díaz siger: "Knep!" Gør det, mens I kan. Bare nyd det.
I vil fortryde, hvis I ikke nyder øjeblikket. Okay?
Udnyt det. Okay?
Nogle par, andre single. Og jer, der ikke rakte hånden op?
Vi har et par idioter derude.
De sidder derude.
"Jeg ser en, men det er ikke seriøst. Skal jeg række hånden op?"
Andre er dybt forvirrede. "Kommer Suso ikke?"
Der er også nogle, som er skideligeglade.
Ræk hånden op, hvis I er ligeglade.
Tak, min ven. Meget venligt.
Der er nogle… Også her. Alt er fint her.
Ræk hånden op, hvis I synes, det her er unødvendigt.
Showet kunne være fortsat uden, og det havde været fint.
Vi har et par stykker. Tak for feedback.
Ræk hånden op, hvis I synes, det var relevant.
At det var en fejl, I ikke rakte hånden op.
"Jeg beklager min røvede opførsel. Jeg deltager i fremtidige opfordringer."
Tak, min ven. Pænt af dig. Du har lært af dine fejl. Tak.
Ræk hånden op, hvis I synes, det er nok nu.
"Kom nu, jeg har betalt en formue for at se den nar."
Nå, mange tak! Det er flertallet. Nogle har stadig ikke rakt hånden op.
Måske diskriminerer jeg. Folk med én hånd kan fløjte.
Ingen? Vi er okay.
Eller måske er de sure. Det er også muligt.
Med al respekt.
Så optager de det og lægger det på de sociale medier.
Tak.
Vidste I, at der var flere skilsmisser under pandemien?
Mange gik fra hinanden.
Hvis I stadig er sammen efter alt det lort, så værdsæt det.
I er meget tålmodige.
Og hvis det sluttede under pandemien, så skid hul i det.
Hvis det ikke gik, så væk med det. Kom videre, for fanden. Det er fint.
Alle par i verden havde det her skænderi mindst én gang.
Efter dumme spørgsmål som: "Hvor vil du hen? Hvad vil du spise?"
Ubeslutsomhed ender som regel i skænderi.
Ingen vil tage ansvaret, hvis det går galt.
Det skete én gang, de fik skældud, og nu vil de ikke bestemme noget.
"Du må vælge." "Nej, det er fint med mig."
De er begge to sultne og skidesure.
Ingen af dem vil bestemme.
Før vi mænd spørger en kvinde, hvad hun vil lave eller spise,
forbereder vi os og overbeviser os selv.
Vi taler med os selv. Vi fylder os med positivisme og god energi.
Vi siger: "Jeg vil ikke skændes i dag. Jeg er tålmodig.
Jeg spørger hende, hvor hun vil spise, og så går vi derhen. Glem mig.
Pyt med, om jeg har lyst til kød. Hvis hun vælger en af sine lortesalater…
…så er jeg på røven.
Jeg spiser brød. Eller drikker vand, til jeg sprækker.
Eller jeg gør som de hjemløse og sover, til jeg glemmer sulten.
Jeg spiser en stor morgenmad.
Ikke skændes. Selv hvis hun vil. Bare vær tålmodig. Ingen skænderier.
Jeg fatter ikke, hvis hun vælger pasta. Hun vil altid have pasta med ostesovs!
Jeg er laktoseintolerant. Ingen sjov i aften. Sådan noget pis.
Så ligger jeg og prutter hele natten. Den pasta har ødelagt min aften.
Jeg spiser brød.
Ikke skændes." Så man møder op i godt humør.
"Skat, hvor vil du hen og spise?"
"Hvad synes du?" Fordi hun har været gennem samme proces.
Hun havde samme indre monolog, før jeg kom.
"Han spørger altid, hvad jeg vil, og han kan aldrig lide det, jeg vælger.
Hvorfor spørger han?
Lad ham vælge. Han vil have kød. Kød, hver evig eneste dag.
Det sinker fordøjelsen. Han skider ikke i tre dage.
'Jeg er oppustet. Det må være salaten.'
Salaten? Eller det kød, du spiser hver dag!
Jeg giver ham papaya for at se, om det hjælper. Nej, lad ham vælge.
Jeg faster. Man kan altid få en salat. Jeg er ligeglad."
"Hvad vil du have?"
"Jeg gør det for din skyld, skat. Vælg nu noget, du har lyst til.
Det skal vi ikke skændes om.
Vi skal ikke skændes. Nu skal vi…
Vælg noget. Vi leger en leg. Vi spiser det første, du finder på.
Hvad vil du have? Start!" "Lad mig se. Pasta."
"Nå da… pasta?
Mig og mine lortelege.
Af alt det, man kan få? Pasta. Godt, vi spiser pasta. Lækkert."
Man skal ikke tage kampen. Bare spis pastaen.
"Jeg tager lige noget mod halsbrand."
Jeg kan ikke lide pasta, men okay. Så langt, så godt.
Problemet er, at kvinder er proaktive.
Så på vej hen til pastarestauranten
kommer de med en masse andre forslag, der ikke er pasta.
Bare hvis nu.
Nu har vi lige aftalt pasta!
Men nej. Hun stopper bilen på vej derhen og siger:
"De sælger de lækreste arepas derhenne.
Supergode. Man vælger selv fyld. Kylling, kød,
den der gode sovs med avocado. Så lækkert. Lige derhenne."
Jeg siger: "Skat, vil du have arepas eller pasta?"
"Det var bare, hvis vi ville."
"Vi ville have pasta. Vi tager pasta."
Så er vi fremme. "De har sandwich lige derhenne.
Så lækre. Med kødboller og dressing på ristet brød. Lige derovre."
"Skat, vil du have arepas, sandwich eller pasta?
"Det ved jeg ikke. Dig?"
"Jeg spiser hvad som helst.
Jeg vil bare være glad én enkelt dag, Er det muligt?"
"Hvor er du grov." "Jeg prøver bare at være sød ved dig.
Hvorfor så ubeslutsom? Vil du spise arepas, sandwich eller pasta?
Jeg havde slet ikke lyst til pasta. Hvad fanden vil du have at spise?"
"Jeg vil ikke have noget.
Jeg vil hjem. Du fik mig til at miste appetitten."
Man kører skidesure hjem. Det er en lang tur.
Begge er helt tavse, og I kører over for rødt.
Ingen er sultne mere, bare sure.
Ingen siger noget, for enhver lyd kan tolkes aggressivt.
Det gør det værre. Man kan ikke rømme sig uden et skænderi.
"Så sig det dog bare!"
Det er bedre at tie stille. Enhver lille ting kan starte et skænderi.
Hvordan afslutter man det?
En af os siger undskyld. Den, der gjorde tingene værre.
I dette tilfælde manden, der hidsede sig op. Han undskylder.
Et godt råd. Vent med at sige undskyld, til du ikke er vred mere.
Ellers ender det bare i endnu et skænderi.
Vi er nogle fjolser til at sige undskyld.
Vi bruger ironi bare for at pisse hinanden af.
Og så bliver den anden sur.
Så bliver man hånlig. "Skat, det beklager jeg.
Det er min skyld, som altid.
Min skyld som altid, for du er perfekt og begår aldrig fejl.
Jeg er idioten, der altid dummer mig. Fra det øjeblik, jeg slår øjnene op.
"Så undskyld, Deres Majestæt.
Jeg er stand til at indrømme mine fejl. Ikke som visse kongelige.
Næste gang spiser vi både arepas, sandwich og pasta. På én gang.
Vi tager hele turen for prinsessen. Er det ikke en god idé?"
"Tror du, jeg er dum?" De skændes videre.
Her er en løsning til herrerne. Det er meget nemt.
Hver gang I foreslår et spisested, så gentag disse fire trin.
Husk dem. Fire trin, altid de samme.
Først spørg, hvad de vil. Bagefter bliv vred.
Så siger I undskyld, og så går I sultne og vrede i seng. Okay?
Byt om på rækkefølgen næste gang, og fortæl mig, hvordan det går.
Næste gang I gerne vil noget, så start med at blive sur.
Sig så undskyld, og tag ud og få noget mad.
Fortæl mig, hvordan det gik.
Når hun spørger, hvor du vil hen, bliver du pludselig vred.
Uden grund. Bare overdriv. "Jeg gider ikke spise en skid!" Og gå.
Så står hun der…
Det skal være en uventet og eksplosiv reaktion. Uden grund.
"Hold nu kæft med den mad." Og gå.
Hun er i chok. Sådan er du jo ikke. "Hvad har jeg nu sagt?"
Men kom hurtigt tilbage.
Hvis hun får tid til at tænke, bliver hun sur, og så er det slut.
Det er meget risikabelt. Det er vigtigt at være hurtig.
"Jeg spiser ikke en skid!" Ud i fem sekunder.
Hvis hun bliver sur, så skynd dig ind og sig undskyld.
To nemme trin på 30 sekunder.
"Jeg spiser ikke en skid!" En, to tre, fire, fem.
Gå ind og sig undskyld. "Hvad skete der?"
"Manglende dømmekraft. Tilgiv mig. Nej, det fortjener du jo ikke."
Overdriv. "Det fortjener du ikke, skat. Du er mit liv. Jeg elsker dig.
Tilgiv mig. Jeg har spyttet på vores forhold.
På alt, hvad der er helligt for os. Tilgiv mig, skat.
Jeg er stresset over arbejdet,
og det gik ud over dig. Du ved, jeg elsker dig.
Kan du finde plads til tilgivelse i dit hjerte
for denne foragtelige mand?"
Så siger hun…
"Okay."
Nu hvor hun er forvirret, siger du, hvad du vil spise.
"Skal vi spise kød?"
Så siger hun…
"Hvad?"
Sådan!
Hun siger ikke en skid på vej derhen. Hun tænker bare: "Den stakkel.
Han er meget stresset. Han fortjener noget kød."
Det er supernemt.
Vær kreativ. Tricket er at være kreativ.
For kvinder er det meget nemmere.
Nu skal I høre en hemmelighed. Vi vågner aldrig glade.
Mændene ved, hvad jeg mener.
Vi siger aldrig: "Sikke en dejlig dag. Jeg er på toppen." Nej.
Vi vågner altid bekymrede
med en følelse af, at der er noget galt, at vi har glemt noget,
at vi har dummet os.
Kvinder behøver bare finde på et problem. Hvad som helst.
Vi tror, det er vores skyld, også selvom problemet ikke findes.
I behøver bare antyde, at der findes en løsning.
Og få os til at tro, at det er vores idé. Det er det hele.
Se anklagende på ham…
Så går han helt amok. "Jeg har dummet mig! Hvad nu?
Hold kæft, jeg er en nar. Jeg dummer mig konstant."
Så tænker han: "Jeg er jo lige vågnet…
Hvad kan jeg have gjort? I søvne?"
Så spørger I: "Er du okay, skat?"
I behøver bare finde på et navn. Alle navne kan bruges til formålet.
"Hvem er Catalina?" Vi kender måske ikke nogen Catalina.
Men vi føler, at hun har opdaget det med Catalina.
Selvom vi ikke kender hende. "Pis. Jeg har dummet mig igen.
For helvede, jeg er en nar. Jeg dummer mig altid.
Hvorfor gjorde jeg det? Men kender jeg en Catalina?
Kan du huske hende? Nej, vi har opført os pænt.
Catalina… Men hvis hun siger det, har jeg dummet mig."
"Det ved jeg ikke, skat. Hvorfor?" "Du ved godt hvorfor."
"Ja. Det var dumt af mig at spørge."
Og lige når han er ved at besvime af bekymring,
siger hun: "Jeg er sulten." Han er straks på sagen.
"Vil du have pasta? Du elsker pasta.
Jeg giver. Vi køber nogle arepas på vej hjem til senere."
Alt handler om tålmodighed. Vi er alle forskellige.
Der er altid en i et forhold, der roder mere end den anden.
Ræk hånden op, hvis I roder.
De forstår mig. Jeg er den, der roder i mit forhold.
Jeg vil gerne sige undskyld til alle dem, der rydder op.
Vi ved godt, det er et helvede at leve med en, der roder.
Undskyld. Det er vores skyld. Som altid.
Men pas nu på.
Intet pisser rodede mennesker af som at få ryddet op i vores rod.
I vover på at prøve, ellers får I ballade.
Det virker måske rodet, men vi ved, hvor alting er.
Hvis man roder i vores rod, er vi helt fortabt og bliver sure.
Alt kan retfærdiggøres.
Måske ligger der en beskidt ske under sengen.
Vi er enige om, at det er klamt.
Men hvis man fjerner skeen, tror vi, at der er noget galt derinde.
"Hvor er min ske?
Min ske er ikke under sengen. Nu kan jeg ikke spise.
Hvor er min yndlingsske?" Vi overdriver. Vi forsøger at retfærdiggøre det.
"Den var fyldt med myrer." "Det er mine venner!
Vi spiser sammen. Hvorfor spurgte du ikke?"
Vi overdriver, så vær tålmodige. Alle har noget yndlingstøj.
For kvinder er det tit en bluse eller et pænt sæt.
Tøj, man føler sig godt tilpas i. Det, man tager på ved særlige lejligheder.
Det er lettere for mænd. En skjorte. Perfekt til særlige lejligheder.
Ved alle særlige lejligheder går vi med den.
Måske er det en stribet skjorte.
Man går hen til skabet og leder efter sin stribede skjorte,
og den er væk. Så går man amok.
Parrene ved, hvad jeg taler om. Ens første indskydelse er ikke:
"Hvor har jeg lagt min skjorte? Har jeg haft den på for nylig?"
Nej. Man tror, nogen har taget den.
"De tager altid mine ting og lægger dem et andet sted."
Fyldt med raseri spørger man sin partner: "Hvor er min stribede skjorte?"
Hun gør det værre ved at sige: "Der, hvor du lagde den."
Sikke et lortesvar. Kan du ikke hjælpe lidt?
Vær nu lidt åben. Men nej! "Der, hvor du lagde den."
De kunne også sige: "Vil du have ballade?"
Man nedtoner det lidt. "Nej, der er den ikke. Det er derfor, jeg spørger."
"Har du kigget i vasketøjskurven?" "Ja."
Hvordan kan man nu kigge, uden hun ser det?
Han brokker sig allerede uden at have ledt efter den.
Han spiller dum og begynder at lede. "De flytter altid rundt på mine ting.
Jeg kan heller ikke have noget i fred. Jeg har kigget to gange!
Den er her ikke."
"Nej, men med den svinesti herinde…
Ledte du under sengen ved den beskidte ske? Måske er den der."
De bliver hånlige.
"Mit rod går da ikke ud over dig." Endnu et skænderi.
Endnu en gang går den ene, som om intet var hændt.
Den anden går ind på værelset og raser.
Man overdriver. Man fylder hovedet med forfærdelige tanker.
Man skændes med sig selv. "Nej, men… Det er ikke rigtigt.
Jeg ville aldrig… Det er bare…
Jeg fatter bare ikke, hvorfor det er så skidesvært
at respektere andres ting.
Det er et helt grundlæggende princip.
Det er ikke mit. Jeg lader det stå. Sådan. Nemt nok.
Ikke mit. Lad det stå.
Det er er et spørgsmål om respekt.
Hvis det er mit, tager jeg det og tørrer røv i det.
Det er mit! Jeg kan gøre, hvad jeg vil med det.
Ikke mit. Jeg lader det stå. Det er nemt.
Men her i huset forsvinder alle mine ting, for jeg betyder ikke en skid.
Hvis jeg forsvandt, ville de finde min skjorte først.
Hendes ting er derovre. Strøget, sorteret efter farve, dufter godt.
Mine ting er væk. Hun kan slet ikke huske skjorten nu.
Det er en opdigtet skjorte.
Den findes ikke. Hun har set den 500 gange, men kan ikke huske den.
Jeg må have gået nøgen rundt og troet, jeg havde en skjorte på."
Tiden flyver, når man er sur og skændes med sig selv.
Man skal være forsigtig med den slags og være tålmodig.
Parforhold slutter tit over småting.
Engang slog jeg op med en pige. Hun stjal min mad.
Det kan jeg ikke lide.
Nogle vil gerne dele deres mad, andre vil ikke. Jeg er det sidste.
Vi er skøre. Det ved jeg godt. Men vi er ikke egoistiske.
Vi spørger: "Vil du også have en portion?"
Og de siger nej! Men bliver sultne, når de ser os spise.
Hvis hun tager en af mine pomfritter, så er det fandeme slut.
Jeg ved, det virker ekstremt, men de pomfritter var fantastiske.
Med cheddarost på og paprika og bacon. Utrolig lækre.
Jeg spurgte, om hun ville have en portion. "Nej, bare vand."
Perfekt. Hun får vand, jeg får pomfritter.
Så kommer maden, og hun tager en. Jeg var chokeret!
"Tog du lige… Hvorfor…"
"Er du sulten?" "Jeg skal bare have én."
"Men det er mine. Nu har jeg ikke alle dem, jeg bestilte.
Jeg bliver ikke mæt."
"Slap af, det er bare en pomfrit." "Ja, men du tog den bedste.
Den med mest ost. Jeg havde besluttet at begynde med den.
Hvor skal jeg nu begynde? Jeg har mistet appetitten."
"Hvor er du grov." "Grov? Det er da dig, der stjæler!"
Vrede får os til at sige dumme ting. Man må være tålmodig.
Både i parforholdet og i familien.
Også med børn har man brug for tålmodighed.
Ræk hånden op, hvis I har børn. Stå ved dem. Et par stykker, godt.
Børn kræver tålmodighed. Jeg har to.
Ved I, hvad der har ændret sig siden vores generation?
Vi går op i at være gode forældre. Vores forældre var ligeglade.
De var uopmærksomme og havde travlt med andre ting.
De levede efter princippet: "Han må lære det selv."
De fralagde sig ethvert ansvar.
"Skal du derop? Pas på. Faldt du ned? Så lærte du det."
Brækket arm tre måneder i gips.
Far siger til de andre: "Se, hvad idioten gjorde."
Sådan var vores barndom. Vi lærte af vores blå mærker.
I dag gør forældre alt for meget. "Hvordan kan jeg tale til mit barn?
Psykologen sagde, at de har brug for autoritet, men på deres niveau,
så de betror sig til os, og vi opbygger en tillid.
Hvordan lærer jeg ham at gange uden at traumatisere ham?"
Vi andre lærte at gange af ren frygt.
Vi er stadig bange. "Hvad er seks gange otte?"
Refleksen er der stadig. "48."
Længere tilbage. Hvordan lærte vores forældre det?
Farfar kommer træt hjem. Far laver lektier.
Farfar siger: "Nemt. To gange fire?" Bang! Bæltet på bordet.
Far svarer: "Otte." "Okay, så slår jeg ikke denne gang.
Næste opgave." Ja, perfekt.
Det var ikke optimalt, men sådan var metoden dengang.
Vi forstod det ikke, men min far ødelagde tilliden mellem os,
fordi han sammenlignede os med ham. Det gjorde fædre dengang.
Ikke særlig støttende og altid vrede over noget.
De forventede alt for meget af et barn.
Far sagde: "Kan du ikke gange? I din alder kunne jeg dividere.
Du lærer langsommere end andre.
Vi må tage et røntgenbillede af dit hoved, for det ikke er normalt."
Så bliver man bange. "Pis, jeg har en tumor.
Det er derfor, jeg ikke kan lære det.
Jeg kan ingenting huske, og jeg er altid træt. Det er en tumor."
Så skælder han mor ud. "Hvorfor kan han ikke gange i hans alder?
Hvad koster den skole? Det er spild af penge, når jeg må undervise ham.
Hvorfor så gå i skole? Jeg skal gerne undervise dig og holde øje med dig.
Om to uger kan du både gange og dividere.
Jeg siger mit job op, og så må vi jo æde levninger."
Os børn: "Åh gud, det er min skyld, at vi skal spise levninger."
Det brænder sig fast.
"Jeg vil ikke spise levninger. Jeg må lære at gange på trods af tumoren."
Så man arbejder hårdt.
Og forældrene forklarede ingenting. De gav os bare svaret.
"Kan du ikke gange? Det er da nemt. Vi tager en.
To gange fire? Det giver otte. Matematik er en eksakt videnskab.
To gange fire er ikke seks eller ni. Er du med? To gange fire er otte.
Tag en anden. Seks gange otte."
Man tæller på fingrene.
Man fik ikke tid til at tænke. "Seks gange otte. Kom nu!"
Jeg vil bare have fred. "60."
Min far: "Han er jo dummere end de andre. Var vi fulde, da han blev undfanget?
Vi skal ikke spilde flere penge. Det nytter jo ikke.
Vi melder ham ud af skolen i morgen.
Vi ringer til onkel Alberto. Du kan pakke varer i Corabastos.
Det kan du bruges til." De truede os.
Og jeg troede på det! Jeg drømte om det.
I mine mareridt slæbte jeg varer i Corabastos.
Onkel Albert slog mig: "Seks gange otte?" "Jeg ved det ikke. Jeg har en tumor."
Nogle ting er blevet bedre.
Børn i dag er socialt og miljømæssigt bevidste.
De holder af dyr. De adopterer hunde og redder katte.
Det er dejligt. Da vi var børn, var vi skideligeglade med dyr. Ikke?
De solgte farvede kyllinger i skolen. Ved indgangen.
Har I købt en farvet kylling?
"Mor, må jeg få en kylling?" "Hvad koster den? 200 pesos?"
Man holdt den sådan her. Kyllingen havde store smerter.
De kyllinger døde en tragisk død.
Nogle børn sov med dem. "Jeg krammer min kylling."
En dag er den væk, og man er ligeglad. "Den er glad et andet sted."
Tre dage senere dukker den op under dynen, helt mast.
De blev kvalt. Hvor var det synd.
Stakkels dem.
Alt har ændret sig. Vi har haft forskellig opvækst.
Min opvækst var helt anderledes end jeres.
Jeg gik i 3., 4. og 5. i en pigeklasse. Jeg var den eneste dreng.
Når man er den eneste dreng i en pigeklasse,
bliver man uundgåeligt en af dem.
Om morgenen sagde inspektøren: "Hej til pigerne i 4. klasse."
Alle så på mig. Jeg vinkede. Jeg ville ikke være en fræk pige.
Ved morgensamlingen hejste de flaget,
som skolerne gjorde dengang, i den store skolegård.
Alle stod på række med deres klasse.
Der stod vi i solen hele morgenen uden at lære noget.
Så sagde inspektøren: "Venstre om. Venstre om.
Venstre om. Venstre om. Hold afstand."
"Aflæg ed til flaget på fire. En, to."
"For Gud sværger jeg troskab til mit flag og Colombia…"
Man kunne ikke huske det lort.
"…for evigt ét land, så hjælp mig Gud. Tre, fire."
"Venstre om. Venstre om. Venstre om. Venstre om. Hold afstand."
"Nationalsangen."
"Venstre om. Venstre om. Venstre om. Venstre om.
Hold afstand."
Der stod vi med solen i ansigtet. Helt dehydrerede.
Vi fik lyst til at dræbe nogen.
Vi overvejede, hvordan vi kunne brænde skolen ned. Vi blev sindssyge.
Vi var ved at besvime. "Beskeder fra inspektøren." For fanden!
Jeg var alene. Pigerne talte ikke med mig.
De drillede mig. "Se den grimme, korthårede pige."
Indtil en pige kom og sagde, at jeg var nødt til at lære deres lege.
Hun lærte mig mesú. En leg, kvinderne sikkert kender.
Til mændene var det en leg, skolepiger elskede at lege.
Man brugte hænderne.
Jeg hopper
Jeg hopper op på sengen Knuser en flaske
Min mor slår Jeg slår hende
Jeg går op på femte sal og spiller en plade med
Michael Jackson
Kan I huske den? Den legede vi. Det var skønt.
Kan I huske den?
En endnu sjovere leg var med begge hænder.
Du, du, du har altid Været min barndomsven
Med Pepsi, Pepsi, Pepsi Cola, Cola, Cola
Med Pepsi-Cola
Hold kæft, nogle fede lege.
Min yndlingsleg var en koreografi. Man stod på gulvet…
Lille engel, falder fra himlen
I loftet var en blomst, en blomst
Fra blomsten kom en rose Fra rosen kom en nellike
Fra nelliken kom en pige Hun hed Isabel
Isabel er mit navn
Skidegod sang. Og lang.
Det var ikke et særlig normalt år.
Og alle drengene spillede fodbold.
"Vi mangler en på holdet. Hvad med ham?"
Isabel er mit navn
De flyttede mig ind i en anden klasse i femte,
for det er der, man begynder at kunne lide hinanden. Den uskyldige tid.
Pigerne i min klasse elskede at lægge sig ude på den store plæne,
så drengene kunne se dem.
Så der lå vi en dag.
Inspektøren kom forbi. "Vi må hellere flytte ham."
Jeg kom i en drengeklasse. Alene igen. De kendte ikke mesú.
Jeg var jo vant til…
Jeg var altid malplaceret i skolen.
Også til Halloween for eksempel.
Børn i dag har de sejeste kostumer, der passer dem og er billige.
Avengers, Black Panther, Iron Man, Captain America, Thor.
Også pigerne. Wonder Woman, Wanda, Black Widow, alle prinsesserne.
Vi fik kun de kostumer, vores forældre havde råd til.
Pigerne klædte sig ud som sigøjnere.
Hvis man var sigøjner, havde ens familie formentlig økonomiske trængsler.
Sigøjnerkostumet var det billigste. "Ingen penge, sigøjner."
Jeg var nemlig selv sigøjner.
Mine to søstre var sigøjnere. "Fint. Ud efter slik."
Det vigtigste var jo slikket.
I nødens stund må man være kreativ.
Jeg var inviteret til udklædningsfest, men jeg havde ingen penge. "Hvad gør jeg?"
Jeg var ikke sigøjner.
"Hvad gør jeg?"
Jeg købte noget mælk. Jeg tog lidt i munden.
Mælk i munden.
En ven spurgte: "Hvad er du?" "En bums."
Jeg ved det godt.
Ja, det var ulækkert. Men det var billigt.
Hvis I ikke har nogen penge, kan I bruge den til næste Halloween.
Pointen er, at sådan var vores opvækst.
Uden de bekvemmeligheder, børn har i dag.
Vi havde ikke internet, og derfor er vi så tæt knyttet til vores telefon.
Vi elsker den, fordi den ikke fandtes dengang.
Det er derfor, vi er klistret til telefonen hele dagen.
Vi bruger den også, hvor vi ikke burde.
I biografen og i banken, hvilket jeg ikke forstår.
I banken er telefoner forbudt af sikkerhedshensyn.
Men telefonen er den eneste underholdning.
Man skal stå længe i kø.
Der er ingen tv, man kan kigge på, eller blade, man kan læse.
Men tør ikke snakke med folk. At gå i banken er en straf.
"Sæt dig der og tænk over din økonomi, mens du venter."
Så sidder man og skammer sig.
Man keder sig og tager telefonen. "Det kan sgu da være lige meget…"
Man forsøger at se alvorlig ud, så de tror, det er vigtigt.
Man kigger på dumme memes.
Man ler alvorligt.
Så kommer vagten hen.
"Sluk telefonen. Af sikkerhedsmæssige hensyn."
Javel.
Og så starter det spil, alle spiller med vagten.
"Jeg spiller dum. Når han ser væk, tjekker jeg hurtigt telefonen."
Og vagten tænker: "Jeg spiller dum. Det er det samme pis hver dag.
Jeg keder mig også. Nu går det ud over ham."
Så sidder man og spiller dum.
Man lærer at skrive uden at kigge, men der findes jo stavekontrol.
Den er altid pinlig. Min veninde skrev: "Hej, papasito."
Det blev til: "Hej, parasit." Jeg blokerede hende. Vi blev uvenner.
Eller når man får en stønnevideo.
Den er vi vist alle sammen faldet for.
Altid det værste sted. Jeg var i banken. Med fuld lydstyrke.
En titel og et vildledende billede, så man åbner videoen.
"James Rodríguez om genforeningen med Real Madrid."
"Kommer han tilbage på holdet?"
Nej… Nej, nej.
Den er sgu da på mute.
"Det er ikke porno. Det er James."
"Det er ikke, hvad I…"
Så kommer vagten. "Sluk den porno. Der er børn til stede!"
"Det er ikke porno, det er en video. Lortet er i stykker."
Så skærer man en grimasse…
Der fik de mig.
James, tilbage i Real Madrid, ja.
Skammen er kort. Man tager telefonen igen.
Engang kiggede jeg op, og vagten var væk. Så kom han bagfra. "Sluk den!"
Jeg havde nær pandet ham en.
I stedet for at tilstå, nægter man. Man tilstår ikke og overdriver igen.
"Jeg bruger den ikke." "Hvorfor holder du den?"
"Fordi jeg vil. Skide kontrolfreak."
"Banken har skabe, du kan låse den ind i."
"Nej, jeg holder den. Sådan en kontrolfreak."
Man lægger den væk og skændes videre. "Fint. Den rådne telefon! Aldrig mere!
Lad den rådne, så der går koldbrand i benet. Hvis skyld er det? Vagtens!
Jeg bruger den ikke.
Men reglen gælder alle. Ikke kun mig. Vagten må heller ikke bruge sin
eller de ansatte i banken eller hende derovre.
Hvis der er bankrøveri, dør vi alle sammen.
Ingen kan ringe til politiet, for telefoner er forbudt.
Og hvem slår os ihjel? Vagten.
Vagten. Vi får se, hvem der dør først."
Vi er altid koblet på med vores telefon.
Og vores vigtigste værktøj er internettet.
Især derhjemme.
Nogen synes, strøm er vigtigere. "Ingen strøm, ingen internet."
Men når strømmen går, er det internettet, man savner.
Uden internet bliver vi vrede.
Det er også sjovt, når strømmen går, for straks siger alle naboerne…
Når lyset går, siger alle…
Også derhjemme. Fra køkkenet…
De kommer ind: "Strømmen er gået."
"Det ved jeg. Jeg så fjernsyn. Jeg har opdaget det."
Men når internettet ryger, går raseriet fra 0 til 100 på ingen tid.
Meget rasende.
Man tænker: "Jeg betaler for en ydelse, jeg ikke får.
Jeg bliver snydt. Betaler altid til tiden. De holder mig for nar."
Vi gider ikke ringe til kundeservice efter kun dårlige oplevelser.
De svarer ikke, man bliver skidesur på en fremmed,
de lægger på, eller man får dårlig betjening.
Så helt uden teknisk kunnen prøver man at reparere signalet selv.
Man kigger på sit modem.
Nogle truer det. "Det virker ikke.
Lortet virker ikke.
Har jeg ødelagt det? Nej?
Jeg tager stikket ud."
Man mister tålmodigheden og sætter det i igen. Alle lysene tændes.
Et af dem flimrer og slukker. Man aner ikke, om det var sådan før.
Det virker ikke. "Åh gud, jeg er nødt til at ringe."
Man er allerede sur.
"De gider ikke høre på mig, de skiderikker. De griner nok ad mig."
"Vi slukker for idioten, der betaler til tiden, når vi vil. Han klager aldrig."
Det tager hele dagen, men man er klar til at sige sit job op for den samtale.
"De skal fandeme genoprette den forbindelse."
Man hidser sig selv op, og så mødes man med en munter besked.
"Det er os en ære at betjene Dem. Bliv på linjen, så svarer vi snarest."
"En ære at betjene mig? Skide løgnhalse. Har de ingen skam i livet?
Hvem kan lide at få klager?"
Man får en menu. "For specialydelser, tast 1.
For kabel-tv, tast 2. For mobilt internet, tast 3.
For internet hjemme, tast 4. For faste kunder, tast 5. For…"
Keder de menuer også jer ihjel?
Ens sind vandrer til en vidunderlig fantasiverden.
Når man hører efter igen, er menuen slut.
"Jeg ringer igen.
Og denne gang skal jeg også klage over deres lortemenu,
som bare forvirrer og får folk til at lægge på. Men jeg bliver."
"Det er Maritza, goddag."
Det er ikke hendes skyld. Man er vred, men også fair.
Man trækker vejret roligt. Pulsåren dunker, man er helt rød i fjæset,
men rolig vejrtrækning.
"Maritza.
Hvordan går det? Jeg ringer med et lille problem.
Ja, for ellers…
…havde jeg jo ikke ringet, Maritza.
Jeg ville høre, om du kan se i systemet, hvad fanden der sker… Undskyld.
Kan du genoprette forbindelsen,
så jeg kan fortsætte mit lorteliv og se Ugly Betty på Netflix i fred?
Tak, Marit…
Maritza?"
"Deres fulde navn, tak." De hører ikke en skid efter.
De følger bare en protokol. De skal have et navn for at kunne hjælpe.
"Néstor Ricardo Quevedo Madrid."
Bare hun nu kalder mig Ricardo.
"Hr. Néstor." "Ja, Maritza?"
"Det må være en fejl. Alt ser fint ud, hr. Néstor."
"Nej. Nej, Maritza. Det er ingen fejl. Jeg er ikke idiot.
Jeg ved, når ting virker, og når de ikke gør, Maritza.
Jeg er sgu da ingen abe!
Vi prøver igen, Maritza.
Jeg har ikke noget internet." "Tjek igen. Signalet kan være svagt."
"Jeg har ikke internet!"
"Ikke? Vi tilbyder en ny hjemmepakke med rabat på mobilt internet."
"Maritza, koncentrer dig.
Jeg har internet, men det virker ikke, Maritza.
Filmen knækker snart, Maritza. Jeg fortjener ikke det her lort.
Jeg ved, du har travlt og vil skide på mit problem.
Fortæl mig, hvordan man manuelt genopretter forbindelsen, så smutter jeg."
"Det kan De downloade på vores hjemmeside."
"Hold da op, Maritza!"
"Lige et spørgsmål, Maritza, med al respekt.
Jeg føler, at vi har lært hinanden lidt at kende nu.
Hvordan fanden skal jeg downloade noget uden internet?
Er jeg en troldmand, Maritza?
Har jeg en tryllestav, Maritza? Jeg ved, hvad jeg gør, Maritza.
Jeg tager et magisk kabel fra min røv og sætter det i mit modem,
og så har jeg ubegrænset internet for evigt.
Ikke? Giver min magiske røv mig 500 megabyte internet?
Mig narrer du ikke, Maritza.
Jeg kan høre dig grine. Du gør nar af mig.
Jeg har smerter i brystet og bliver lam i venstre arm.
Jeg holder dig ansvarlig for et eventuelt hjerteanfald. Maritza slog mig ihjel!
Hendes uduelighed dræbte mig!
Maritza, jeg har…
Jeg har brug for teknisk hjælp, og du hjælper ikke."
"Det her er ikke teknisk hjælp. Jeg stiller dig om."
Man bliver sat i kø. Vi må være tålmodige.
Vi er på røven. Der sker så meget hver dag.
Engang sagde en pige efter et show:
"Tusind tak. Jeg trængte til at grine. Det er en svær tid.
Jeg har været deprimeret i nogle uger og trist i månedsvis.
Det hele begyndte i 199…" Hele historien.
Hun sagde, hun havde overvejet selvmord.
Det siger hun til mig. Jeg er ikke positiv og opmuntrende.
Jeg giver elendige råd.
Jeg mener, vores største problem er, at vi er for mange.
Så grov og uansvarlig kan jeg ikke være. Jeg kan ikke give ubrugelige råd.
Men jeg kan få hende til at grine.
"Jeg har tit forsøgt at begå selvmord. Jeg var dødtræt af mig selv.
Så hvad gør man? Det skal helst være stilfuldt.
Hvis nu det kommer i sladderbladene.
Med en af deres lorteoverskrifter: 'Komik, en uddøende kunstform.'
Hvis man begår selvmord, fordi man er uheldig, vil det mislykkes.
Sådan fungerer uheld. Det ødelægger folks mål.
Begår man selvmord på grund af uheld, mislykkes det.
Hvis jeg køber en pistol og skyder mig selv,
vil jeg overleve med en brækket kæbe.
Hvis jeg prøver at hænge mig, bliver jeg en grøntsag.
Hvis jeg tager gift, smadrer det et organ, og jeg får en talefejl.
Hvis jeg drukner mig, vil en venlig sjæl redde mig uden respekt for døden.
Så jeg gjorde det hele på én gang.
Jeg købte pistol, reb og gift og tog ud til en klippe ved havet.
Før jeg sprang, bad jeg en bøn. Folk er så selvmodsigende.
"Kære Gud, lad det gå godt."
Jeg sprang. Jeg var så uheldig,
at rebet om min hals fik min krop til at svinge,
så jeg skød rebet over. Jeg slugte havvandet og kastede giften op.
Damen så på mig. "Du er skør." "Men i live."
Jeg må hellere nyde det, så længe det varer.
Og jeg har nydt det sammen med jer. Tusind tak, fordi I smilede.
Tak for bifaldet og den gode energi.
Tak. I er alt for søde. Tak!
Tak. Vi ses. Pas godt på jer selv.
Tusind tak!
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve