Downloaded from YTS.MX
Nimeni on Ricardo Quevedo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Olen 37-vuotias. Olen naimisissa ja kyynikko.
Tarkoitan siis koomikko.
Joskus asiat eivät mene suunnitellusti.
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Minulla ne menevät aina pieleen.
Mutta yritän aina uudestaan. Aloitan aina alusta uudelleen.
Olen tehnyt kaikkea ja mitä vain 20 vuotta kuin ääliö -
saadakseni teidät nauramaan.
PAKSUT KULMAKARVAT
Jos tekin olette kyllästyneitä elämään toisten tahdissa -
ja teeskentelemään voivanne tehdä kaiken, pitäkää tauko ja katsokaa tämä show.
Joskus on hyvä luovuttaa.
Vaan tiedättekö mitä? Se, mitä teemme, on täysin arvotonta.
Huominen on pahempi.
Hyvää iltaa.
Paljon kiitoksia!
Hei, siellä. Kiitos paljon.
Kiitos paljon ihanista aplodeista, liikuttavista ja spontaaneista -
ja vilpittömistä.
Nimeni on Ricardo Quevedo,
tai kuten tunnette minut, Lisin aviomies, eikö?
Minua kutsutaan niinkin.
Julkisesti sanotaan: "Hän on Lissin avomies, Alejandro Quevedo."
Hyvä…
On hienoa, että pääsitte paikalle.
On hienoa, että tulitte katsomaan omaa komiikkaohjelmaanne.
Nauramaan olosuhteista huolimatta.
Huolimatta olosuhteista, joissa elämme nyt -
ja olemme eläneet pitkään ja jotka koettelevat kärsivällisyyttämme.
Meidän on oltava kärsivällisiä, tai tulemme hulluiksi -
ja lähetämme kaiken helvettiin.
Se on monimutkaista, mutta muuta meillä ei ole.
Menemme onnellisina ulos kohtaamaan liikenteen.
Mutta heti kun olemme autossa, menemme puolustuskannalle,
kuin olettaisimme, että kaikki muut ovat tyhmiä.
Että kukaan ei osaa elää rinnakkain paitsi me.
Aivan. Kaikki ovat typeriä paitsi me.
Moottoripyöräilijät raivostuttavat autoilijoita.
"Miksi nämä ääliöt eivät liiku? He ovat liimattuja kaistan keskelle."
Eikö niin? Jos ajaa autoa, kiroaa polkupyörät.
"Ne ääliöt ajavat lähellä autoja. Toivottavasti he joutuvat sateeseen."
Autoilijat raivostuttavat moottoripyöräilijöitä.
"Mikseivät he päästää muita ohi? Liimautuneina muihin autoihin.
Täytyy ajaa siksakkia.
Ajan pyörällä voittaakseni aikaa, en juuttuakseni ruuhkaan.
Rikon tuon tyypin taustapeilin."
Pyöräilijät pelkäävät: "Jos joku tööttää, minä kuolen.
Toivottavasti kukaan ei uhkaa veitsellä varastaa pyörääni. Auta minua, Jumala."
He paskovat housuihinsa.
Ruokalähetit ajavat vastaan: "Helvetissä tavataan."
He eivät välitä paskaakaan. He haluavat meidän kuolevan.
Kuitenkin.
Joten…
Kaikki ovat raivoissaan.
Meidän pitäisi oppia olemaan kärsivällisiä.
Meidän on opittava olemaan kärsivällisiä, tai tulemme hulluiksi.
Ja puristaa pakaroita.
Autoilija ja pyöräilijä, pakarat puristettuina.
Se kertoo meistä kolumbialaisista. Puristaa pakaroita loppuun asti.
Se on mottomme. Jalkapallon karsintaerien aikana puristamme.
Ennen viimeistä peliä: "Jos Peru voittaa Venezuelan, voimme…"
Puristamme loppuun asti. Myös vaalien aikana.
Kannattamassa ehdokasta: "Kunpa hän voittaisi."
He hävisivät, ja olimme helvetissä.
Perse puristettuna. Sen pitäisi olla vaakunassamme.
Siksi olemme kolumbialaisia.
Heidän "laki ja järjestyksensä" eivät edusta meitä.
Jos vaakunassa lukisi "perse aina puristettuna",
sanoisitte "kyllä", eikö?
Sanoisitte: "Se on minun maani. Se olen minä. " Eikö niin?
Mutta me pärjäämme. Olemme tottuneet tähän paskaan -
kahden vuoden ajan. Ennen pandemiaa olimme jo jumissa Kolumbiassa.
Jos muistatte, ennen tätä koko COVID-juttua -
olimme jo suojassa kodeissamme mielenosoitusten ja protestien takia.
Olimme kauhuissamme.
Sinä yönä varkaiden piti murtautua kaikkiin maan aidattuihin yhteisöihin.
Välittömästi!
Muistatteko sen? En ole kyennyt parempaan.
En pysty sitä parempaan.
Kuin WhatsApp-tekstiketju, jonka jonkun täti aloitti.
Olen varma siitä. Jonkun täti.
"Varkaat murtautuvat yhteisöömme."
Kaikki jakavat sen, ja kaikki olettavat, että kyse on heistä.
Naapurit rullaavat porteille keppien kanssa -
puolustamaan yhteisönsä kunniaa.
Kukaan ei tullut.
Koska olemme yhtenäisiä.
Kukaan ei murtautunut yhteisöön, mutta silti.
Vaimoni sanoi: "Mene portille. He luulevat, ettemme ole solidaarisia.
He irvistelevät meille hississä."
Sanoin: "Miksi? Minua nukuttaa, enkä ole taistelija.
Pitää katkaista luuta keppiä varten.
Jos kukaan ei murtaudu, pitää ostaa uusi luuta. Ei!
Jos murtaudutaan, en voi taistella. He ottavat keppini ja lyövät.
Veisitkö minut ensiapuun kello kolmelta yöllä keppi perseessäni?
Ei hyvä suunnitelma. Keitetään heille sitten kahvit.
Ilmestyn kahvin kanssa. "Kahvia teille, naapurit.
Oikein hyvää metsästystä." Häivyin, menin nukkumaan.
Sinä yönä nukuin todella hyvin.
Se oli todella tapahtumaköyhä ilta. 40 miestä vahti paikkaa.
Vain vartijan yö oli uneton. Pilalla.
Siellä oli varmaan täyttä: "Milloin nämä kusipäät lähtevät?"
Mutta jotenkin me jatkamme.
He syöttävät meille valheita, joihin emme voi tottua.
Ensimmäiset kuukaudet olivat vaikeita. Lukkojen takana…
He lähettivät torille ikävimmän perheenjäsenensä.
Ostamaan varastoja.
Se perheenjäsen ei osallistunut kokouksiin.
He sanoivat: "Lähetetään hänet. Emme voi lähettää äitiä."
He sanoivat hänelle: "Olet vahvempi. Mene.
Et koskaan sairastu." Ja he lähtevät. Ensimmäinen asia oli vessapaperi.
Kuten aina tässä maassa, eikö? En tiedä miksi -
vessapaperi on tärkein asia kriisitilanteessa.
En tajua, miksi pelätä sitä, ettei voi pyyhkiä persettään.
Eikö ruoan pitäisi loppua ensin? Siitähän paska on tehty.
Sinulla on 30 rullaa paperia: "Mitä sitten?
En halua kakata. Olisi pitänyt ostaa banaani."
Sitä vaarantaa henkensä torilla ja tulee nöyryytetyksikin.
He eivät päästäneet sisälle helposti. Sitä tulee kasseineen: "Hei, pysy siellä!
Hanki desinfiointiainetta." He kastelevat sinut sillä.
"Mitä tapahtuu?" Silmät täynnä desinfiointiainetta.
"Riisu vaatteesi. Sinulla on virus."
Seisot siinä portilla ilkosen alasti. "Mikä hätänä?"
"Mene suihkuun, älä koske."
"Missä se on?" Sokeutuneena desinfiointiaineesta.
Ja vaatteesi. "Nosta ne." "Sinä. Niissä on tartunta."
"Tuossa paskassa on tartunta. Pesukoneeseen! "
Jätä ne. Anna viruksen kuolla. "Minulla on se käsissäni. Koskin niihin!"
"Pese kätesi! Kukaan ei mene sinne. Antaa viruksen kuolla.
Lukitse kylpyhuone kuukaudeksi."
Emme tunteneet virusta -
ja teimme kaikki nämä järjettömät ja hyödyttömät temput.
Ihmiset kävivät kaupassa roskapussit päällään.
Jotteivät he saisi tartuntaa.
Kengät märkinä desinfiointiaineesta.
Ne kamalat, kosteat matot, joita oli kaikkialla.
Autojen renkaatkin desinfioitiin.
Sitten tuli uutinen: "Hyödytöntä." He sanoivat "Voi.
Ostin paljon desinfiointiainetta."
Jotkut eivät usko rokotteisiin.
He sanoivat: "Ei rokotetta. He laittavat sirun käsivarteeni -
ja häiritsevät satelliittisignaaleja. Siksi some ei toimi."
"Facebookin omistaja vakoilee meitä kaikkia."
Kuvittele, että hän vakoilee sinua.
"Olen täysin kyllästynyt."
"Hän hyppäsi junaan. Mitä hän nyt tekee?"
"Toivotaan…" Kristus kaikkivaltias. Mutta meitä vakoillaan.
Oletteko koskaan keskustelleet jostain ja saaneet siitä paskan mainoksen?
Joku sanoo: "Hyvä Jumala, mistä on kyse?" Olemme aina kauhusta kankeita.
Jotkut suhtautuvat rokotteisiin valikoivasti.
He sanovat, että he ovat syöneet jätteitä koko elämänsä.
Silti he ovat valikoivia. "Vain Pfizer."
He valitsevat. "Otan vain Pfizerin. Muita ei ole testattu."
"En ole varma. Kehoni on temppelini.
En voi laittaa siihen mitään."
Yö koittaa, ja he nuolevat pillua. Niin se menee.
Niin se menee.
Sitä se on. Joka tapauksessa.
No niin. Kaikella kunnioituksella.
Ehkä joku loukkaantui. "Luoja!
Katson tätä äitini kanssa,
ja tämä mauton tyyppi puhuu näistä säädyttömistä teoista."
Ihmiset panevat, miten haluavat.
Eikö niin? "Voi luoja!"
"En pane, vaan rakastelen. Tämä on epäkunnioittavaa."
Ne jotka paheksuvat sanaa "panna", ovat siinä surkeita.
Unohdetaan se.
Älkää antako minun hämmentyä, tai alan rönsyillä.
Väsyimme siihen aika pian.
Aluksi oli vaikeaa tottua siihen.
Se vaati paljon kärsivällisyyttäkin.
Kumppanin kanssa vielä enemmän, vai mitä?
Karanteeni oli kinkkinen.
Kumppanimme ärsyttää, mikä on normaalia.
Eikö niin?
Parit katsovat tätä ja miettivät: "Mitä tuo ääliö sanoo?"
"Ei suinkaan. Rakastan sinua."
Mutta he tietävät sen.
Hän ei olisi kumppanisi, jos hän ei ärsyttäisi.
Tietenkin rakkaus on suurempi kuin ärsytys.
Siksi sitä jatkaa.
Mutta se ärsytys tekee joka päivästä helvetin.
Se kasvaa vähitellen. Eikö niin?
Toista ärsyttävät asiat jäävät sanomatta.
Mutta viha kasvaa, ja olemme kuin…
Paska kerääntyy.
Ajattelet lopettavasi sen, ja kaikki eron jälkeinen paska.
Se on normaalia. Mutta rakkaus on vahva.
Se on monimutkaista. On oltava kärsivällinen.
Ärsyttävyys on hallittavissa, kun molemmilla on tekemistä päivittäin.
Käydään töissä, tavataan muita, jaetaan eri tiloja.
Mutta karanteenin ensimmäisinä kuukausin emme voineet.
Riidat kärjistyivät.
Syyttä. Jokaisesta pikkuasiasta. Emme voineet katsoa toisiamme.
"Anteeksi?" "En sanonut mitään!"
Valmiina riitelemään joka hetki. Kärsivällisyytemme loppui.
Parit tietävät, mitä tarkoitan.
Ne joilla on pari, nostakaa kätenne. Jos jollain on…
Lähes kaikki ovat parisuhteessa! Mahtavaa. Olen iloinen.
Myös kotona olevat, nostakaa kätenne. Ette tunne yksinäisyyttä. Ihan…
Mies, joka katsoo tätä yksin…
Tee sinäkin se.
Ne, jotka ovat sinkkuja, nostakaa kätenne. Muutama sinkku. Oikein hyvä.
Kiitos. Toivottavasti tilanne paranee pian.
Pilailen! Kiusoittelen vain teitä.
Sinkut, kerron jotain, mitä ette vielä tiedä.
Kaikkien naimisissa olevien puolesta. He ovat samaa mieltä.
Sinkut, ette tiedä olevanne onnellisia.
Luulette, ettette ole, mutta te olette. Ette vain tiedä sitä.
Nauttikaa siitä. Tarttukaa hetkeen.
Diomedes Díazin sanoin: "Naikaa!" Tehkää se, kun vielä voitte.
Nauttikaa siitä, onko selvä?
Kadutte, ettette tarttuneet hetkeen. Eikö niin?
Hyödyntäkää tilannetta. Eikö niin?
Joillain on kumppaneita, toisilla ei. Joka ei nostanut kättään…
Meillä on täällä idiootteja.
He ovat tuolla.
"Tapaan jonkun, mutta en ole varma, onko se vakavaa. Nostanko käden?"
Toiset eivät tiedä, mitä on tekeillä. "Onko Suso täällä?"
On myös mahdollista, että jotkut eivät välitä paskaakaan.
Nostakaa kätenne, jos ette välitä paskaakaan.
Kiitos, ystävä. Oikein kilttiä.
Täällä on joitain… Se on hyvä. Kaikki täällä on hyvin.
Nostakaa kätenne, jos käsien nosto ei ole tarpeen.
"Esitys olisi voinut jatkua ilman sitä, ja se olisi ollut hyvä."
Selvä, meillä on muutama. Kiitos palautteesta.
Olen iloinen palautteesta.
Nosta kätesi, jos se on mielestäsi tärkeää.
Se oli. "Mokasin, kun en nostanut kättäni."
"Pyydän anteeksi paskaa käytöstäni."
"Lisäksi osallistun tuleviin kädennostoihin, koska mokasin."
Kiitos, ystäväni. Onpa kilttiä. Toiset oppivat virheistään.
Nostakaa kätenne, jos luulette, että olen toistanut tätä liikaa.
"Jatka. Ostin kalliin lipun -
nähdäkseni tämä kusipään, ja…" Enemmistö! Kiitos.
Jotkut eivät ole nostaneet kättään.
Julmaa. Ne, joilla on vain yksi käsi, voivat viheltää.
Eikö kukaan? Oikein hyvä.
Tai ehkä he ovat vihaisia. Se on aina mahdollista.
Kaikella kunnioituksella.
Sitten he nauhoittavat sen ja laittavat minut someen.
Kiitos.
Tiesittekö, että avioerot lisääntyivät pandemian aikana?
Suhteiden katkeamisetkin.
Jos olette vielä yhdessä sen paskan jälkeen, olkaa kiitollisia.
Kumppaninne on kärsivällinen.
Jos suhde päättyi pandemian aikana, hän voi mennä helvettiin.
Mikä ei sovi sinulle, heitä se pois.
Jatka eteenpäin, pahus. Ei se haittaa.
Kaikki maailman parit riitelivät ainakin kerran.
Sellaisten tyhmien kysymysten jälkeen, kuten minne haluat mennä, mitä syödään,
molempien päättämättömyys johtaa yleensä riitoihin.
Kukaan ei halua olla vastuussa huonoista päätöksistä.
He tekivät sen kerran, ja helvetti pääsi valloilleen: "En enää ikinä päätä.
Sinä valitset." "Minulle sopii, entä sinulle?" "Sopii."
Molemmilla on nälkä, ja he suuttuvat.
Eikä kumpikaan päätä. Ne naiset, jotka eivät tiedä sitä,
ennen kuin teiltä kysytään, mitä haluatte tehdä tai syödä,
valmistautukaa. Teidän täytyy vakuuttaa itsenne,
Puhukaa itsellenne. Me puhumme itsellemme.
Olemme täynnä positiivisuutta ja hyviä viboja.
Sanomme: "Tänään en riitele. En riitele tänään. Olen kärsivällinen.
Kysyn häneltä, minne hän haluaa mennä, ja siinä kaikki. Unohda minut.
Sillä ei ole merkitystä. Haluan lihaa.
Jos hän valitsee paskan salaattipaikan,
olen kusessa. Syön leipää.
Syön leipää tai juon vettä, kunnes vatsani halkeaa.
Jos valitsen kodittomien dieetin, nukun, kunnes unohdan nälkäni.
Huomenna syön hyvän aamiaisen.
En riitele, vaikka hän haluaisi. Päivä on hieno, ole kärsivällinen.
En riitele, vaikka hän haluaisi. Jos hän haluaa pastaa, en tajua.
Hän haluaa aina pastaa juustokastikkeella!
Minulla on laktoosi-intoleranssi. En saa panna tänään.
Olen kusessa. Pieren myrskyjä kello kolmeen yöllä.
Se pasta pilasi yöni.
Syön leipää.
Ei riitaa."
Ja niin esittäydyt hyväntuulisena.
"Rakkaani, mitä haluat? Missä syömme?" Hän sanoo: "En tiedä, sinä?"
Sillä hän kävi läpi saman prosessin.
Hän kävi läpi saman monologin, ennen kuin tulit paikalle.
Hän sanoi: "Hän kysyy aina, mitä haluan, eikä koskaan pidä siitä, mitä valitsen.
Miksi hän kysyy minulta?
Annan hänen valita. Hän haluaa syödä lihaa joka päivä.
Se hidastaa ruoansulatusta. Hän ei pasko päiviin."
Marinaa: "Olen turvonnut. Johtuu varmaan salaatista."
"Salaatistako? Lihasta, jota syöt joka päivä!
Annan hänelle papaijaa. Ehkä se auttaa. Ei. Annan hänen valita.
Paastoan ajoittain. Salaatteja on kaikkialla. Kuka välittää.
Mitä sinä haluat?"
"Teen tämän vuoksesi, kultaseni."
"Mikset valitse jotain, josta pidät?"
"Emmehän riitele tästä."
"Ei riidellä tästä."
"On aikaa…"
"Valitse jotain. Pelataan peliä. Syömme sitä, mitä ajattelet ensimmäisenä."
"Mitä haluat? Anna tulla!" "Anna kun mietin. Pastaa."
"Ai… Pastaako?"
Minun piti keksiä tämä paskapelit.
"Kaikesta vaihtoehdoista pastaako?
Selvä. Syödään pastaa. Namia."
Et voi jatkaa tätä sotaa. "Selvä. Syödään pastaa.
Otan Alka-Seltzeriä tai jotain."
Sanot: "Lopetetaan. En halua pastaa, mutta se sopii."
Toistaiseksi kaikki hyvin. Ongelma on, että naiset ovat proaktiivisia.
Matkalla pastapaikkaan he tarjoavat erilaisia vaihtoehtoja,
jotka eivät ole pastaa. Varmuuden vuoksi.
Sovimme jo pastasta.
Mutta ei. Hän pysäyttää auton matkalla sinne ja sanoo:
"Kulman takana myydään herkullisia arepoja, kultsu.
Ihania. Millä tahansa täytteellä. Nyhtökanaa, punaista lihaa,
mitä tahansa kastiketta avokadolla. Uskomattoman hyvää. Kulman takana."
Minä sanon: "Kulta, haluatko arepoja vai pastaa?"
"Siltä varalta, että halusimme."
"Halusimme pastaa. Syödään pastaa."
Saavuttuamme: "Kulman takana myydään voileipiä.
Ihania. Lihapullilla, erikoiskastikkeilla, mitä vain -
paahtoleivällä. Tuolla."
"Mutta kulta, haluatko pastaa, voileipiä vai arepoja?"
"Mitä sinä haluaisit?" "En tiedä, entä sinä?"
"Haluan helvetti mitä vain.
Haluan iloa yhdeksi päiväksi elämässäni. Onko se mahdollista?"
"Älä ole töykeä. Yritän olla kohtelias, kultaseni."
"Miksi päättämättömyys? Arepoja, voileipiä, pastaa. Mitä haluat?"
"Päätimme pastasta. En halunnut sitä.
Mitä hittoa haluat syödä? Tee päätös." "En halua enää paskaakaan.
Haluan kotiin. Töykeytesi sai minut menettämään ruokahaluni."
Molemmat menevät kotiin vihaisina. Se matka on pitkä.
Olette molemmat hiljaa ja ajatte päin punaisia -
niin vihaisinä, ettette ole enää nälkäisiäkään.
Kukaan ei puhu, koska jokainen ääni voi olla merkki aggressiosta.
Se pahentaa tilannetta. Ei voi selvittää kurkkua ilman riitaa.
Kuten: "Kröh" "Sano se suoraan!"
Parempi olla hiljaa. Pieninkin asia voi aloittaa riidan.
Miten riita lopetetaan?
Toinen pyytää anteeksi. Se, joka pahensi asioita.
Nyt mies alkoi syytellä ja kirota. Toinen pyytää anteeksi.
Vihje. Jos pyydät anteeksi, tee se silloin, kun viha poistuu kehostasi.
Jos on yhä järkyttynyt, se päättyy toiseen riitaan.
Olemme typeriä. Anteeksipyynnöissä on piikkejä.
Lisäämme hitusen ironiaa kiusataksemme toista.
Toinen huomaa sen ja raivostuu.
Sitä tulee ivalliseksi: "Kulta, olen pahoillani. Anteeksi.
Syy on minun, kuten aina.
Minun syyni, kuten aina, koska sinä olet täydellinen etkä tee virheitä.
Minä olen ääliö, joka mokaa kaiken."
Heti kun hän herää, ääliömäisyys purkautuu.
"Annan anteeksi, majesteetti.
Sillä voin tunnustaa virheeni, toisin kuin tietyt kuninkaalliset."
"Ensi kerralla syömme arepoja, voileipiä ja pastaa.
Kaikkea kerralla. Mennään ruokakiertueelle, majesteetti.
Sopiiko se?"
"Miksi puhut minulle kuin typerykselle?" Ja riita jatkuu.
Ensiksi ratkaisu miehille. Se on helppo.
Aina kun ehdotat mitä tehdä tai minne mennä,
toista nämä neljä vaihetta.
Muista tämä. Aina samat neljä vaihetta.
Ensin kysy, mitä hän haluaa tehdä. Toiseksi, suutu.
Kolmanneksi, pyydän anteeksi.
Neljänneksi, mene nukkumaan nälkäisenä ja vihaisena.
Vaihda vaiheiden järjestystä.
Harjoittele eri järjestyksiä ja kerro, miten menee.
Seuraavalla kerralla, kun teette jotain,
ensin suutu, pyydä anteeksi ja mene hakemaan ruokaa.
Harjoittele sitä ja kerro.
Kun hän kysyy, mitä haluat, suutu yhtäkkiä.
Mutta täysin ilman syytä.
Liioittele sitä. "En halua syödä mitään!" Ja ryntää ulos.
Hän on kuin…
Sen on oltava odottamaton, räjähtävä reaktio. Ilman mitään syytä.
"En halua syödä mitään. Älä puhu ruoasta." Lähde.
Hän järkyttyy. Et ole niin töykeä.
"Mitä sanoin? Mikä häntä vaivaa?"
Sinun on palattava nopeasti.
Jos annat hänen ajatella, hän suuttuu, ja kaikki on ohi.
Se on hyvin vaarallista. On tärkeää tehdä se nopeasti.
"En syö mitään." Kävele ulos viideksi sekunniksi.
Jos hän suuttuu, palaa ja pyydä nopeasti anteeksi.
Kaksi vaihetta 30 sekunnissa.
"En halua syödä mitään." Laske sitten viiteen.
Palaa takaisin ja pyydä anteeksi. "Mitä tapahtui?"
"Harkinnan puutetta. Anteeksi, rakkaani. Et ansaitse tätä."
Liioittele.
"Et ansaitse tätä, kultani. Olet muruseni. Rakastan sinua.
Paska, mokasin. Syljin sen päälle, mitä meillä on.
Hyvä Jumala, kaikelle sille, mikä meille on pyhää. Anteeksi!
Stressiä laskuista ja työstä,
ja purin sen sinuun. Anteeksi. Rakastan sinua.
Olet muruseni. Voitko löytää sydämestäsi anteeksiannon -
tälle halveksittavalle miehelle?"
Hän sanoo:
"Hyvä on."
Hän on hämmentynyt. Kerro, mitä haluat: "Mennäänkö syömään lihaa?"
Hän sanoo:
"Mitä?"
Juuri niin.
Hän ei sano mitään matkalla sinne. Hän ajattelee: "Raukka parka.
Hänellä on stressiä. Toivottavasti hän pitää lihasta, jonka hän ansaitsee."
Helppo nakki. Ole luova. Luovuus on juju.
Onko selvä?
Naisille se on yksinkertaisempaa.
Kerron suuren salaisuuden. Emme herää onnellisina.
Miehet tietävät, mitä tarkoitan.
Emme ikinä sano: "Miten kaunis päivä. Annan sille kaikkeni." Ei.
Heräämme aina huolestuneina,
ja meillä on tunne, että jokin on vialla tai jäänyt huomiotta,
että pilasimme jonkun jutun.
Naisten tarvitsee vain keksiä ongelman. Mikä tahansa.
Miehet luulevat, että syy on heidän. He uskovat siihen, vaikkei ole ongelmaa.
Täytyy vain osoittaa, että ongelmaan on ratkaisu.
Anna miehen uskoa, että idea on hänen. Siinä se.
Katso häntä varovasti kaukaa…
Hän sekoaa. "Mokasin. Mitä nyt? Olen kusipää. Näetkö?
Moka toisensa jälkeen."
Mies miettii: "Mutta heräsin juuri. Mitä…
Mitä olisin voinut tehdä? Nukkuessaniko? Ei."
Sitten kysyt, onko kaikki hyvin?
Sinun täytyy vain keksiä nimi, mikä tahansa.
Mikä tahansa ajaa tarkoituksensa.
"Kuka on Catalina?"
Et ehkä tunne Catalinaa.
Sait hänet kiinni, vaikket tunne häntä.
"Paskat, mokasin jälleen.
Olen niin typerä. Hitto vie. Sotken aina asiat.
Miksi sekaannuin siihen tyttöön? Mutta Catalinaa en muista."
"Muistatko?" "Ei, olemme käyttäytyneet hyvin. Minä en…
Catalina, ei…" Mutta jos hän sanoo, niin sotkeennuin häneen.
"En tiedä, kulta. Miksi? " Jatkakaa.
"Tiedät kyllä miksi."
Sanot: "Tietysti tiedän. Typerää kysyä.
Voi luoja!" Ja kun hän on selviytymässä huolestaan,
anna vihje: "Minulla on nälkä." Ja niin hän siirtyy asiaan.
"Haluatko pastaa? Rakastat pastaa.
Minä tarjoan. Haetaan arepoja kotimatkalla myöhemmäksi."
Pelin nimi on kärsivällisyys. Olemme kaikki erilaisia.
Tavallisesti suhteessa toinen on sotkuisempi.
Nosta kätesi, jos olet sotkuinen.
He ymmärtävät minua. Minä olen sotkuinen osapuoli suhteessani.
Pahoittelut puolestamme siisteille.
Tiedämme, että on helvetillistä elää sotkuisen ihmisen kanssa.
Pyydämme anteeksi. Syy on meidän, kuten tavallisesti.
Mutta varokaa.
Mikään ei ärsytä sotkuista ihmistä kuin sotkumme järjestäminen.
Älä yritä sitä, tai olet vaikeuksissa.
Kaikki voi näyttää sotkuiselta,
mutta me tiedämme, missä kaikki on. Jos sotku häiriintyy, olemme hukassa.
Me hermostumme, ärrymme ja esitämme paholaisen asianajajaa.
Meillä voi olla sängyn alla arequipea.
Olemme samaa mieltä, se on inhottavaa.
Mutta jos tulet hakemaan lusikan,
me luulemme, että huoneessa on jotain vikaa.
"Missä arequipe-lusikkani on?
Lusikka ei ole sängyn alla. Nyt en voi syödä arequipea.
Miksi en löydä lusikkaa, josta pidän?"
He liioittelevat. Yrittävät perustella perusteetonta.
"Otin sen, se oli täynnä muurahaisia." "Ne ovat ystäviäni."
"He syövät arequipea kanssani. Mikset kysy minulta? "
Ole kärsivällinen, he liioittelevat. Kaikilla on lempivaatteensa.
Yleensä naisille se on pusero, kiva asu,
housut. Ne vaatteet, jotka tekevät itsevarmaksi.
Ne, joita käytetään erityistilaisuuksissa.
Miehille on helpompaa. Paita. "Tämä paita on täydellinen.
Täydellinen erityistilaisuuteen.
Kaikkiin erityistilaisuuksiin." Hae raitapaitasi.
Menet etsimään kaapista raitapaitaasi, ja se on poissa.
Menetät hermosi. Parit tietävät, mistä puhun.
Ensireaktio ei ole ajatella: "Missä paitani on? Mitä tein sille?
Käytinkö sitä viime aikoina?" Ei. Ensin luulet jonkun ottaneen sen.
"He ottavat tavaroitani kysymättä lupaa ja siirtävät ne muualle."
Raivoissaan he kysyvät kumppaniltaan: "Missä raidallinen paitani on?"
Hän pahentaa tilannetta sanomalla: "Minne jätit sen?"
"Se on paska vastaus. Voisitko auttaa minua?"
"En tiedä, kulta. On kaksi… Minne jätit sen?"
Kuin hän sanoisi: "Etsitkö ongelmia?"
Sinä pehmennät: "Se ei ole siellä, minne jätin sen.
Muutoin en kysyisi sinulta."
"Tarkistitko pyykkikorin?" "Se ei ollut siellä."
"Miten tarkistan ilman, että hän huomaa?"
Hän aiheuttaa ongelmia tarkistamatta ensin.
Hän esittää tyhmää ja etsii.
"He hukkaavat aina tavaroitani, siirtävät niitä.
Minulla ei voi olla kivoja juttuja. Ne katoavat. Katsoin kahdesti.
Se ei ole täällä."
"Sikalasi levittäytyy kaikkialle. Katsoitko sängyn alle lusikkasi viereen?
Ehkä se on siellä." He ovat ivallisia.
"Sikalani ei kuulu sinulle." Toinen riita.
Se, joka lopettaa konfliktin, jatkaa eteenpäin.
Se, joka ei raivostunut yksin huoneessaan.
Väittele, riitele. Täytä mielesi kauheilla ajatuksilla.
Riitelet itseksesi: "Mutta minä en…
En tietenkään. En koskaan…
Minä vain…
En vain ymmärrä, mikä on niin hiton vaikeaa -
muiden tavaroiden kunnioittamisessa.
Se on perusperiaate.
Tämä ei ole minun. Jätän sen.
Noin. Helppoa. Ei minun. Jätän sen.
Se on yksinkertaista kunnioitusta.
"Tämä on minun. Käytän sitä, pyyhin sillä perseeni.
Se on minun! Voin tehdä sillä mitä haluan.
Ei minun. Jätän sen.
Se on helppoa.
Mutta tavarani katoavat aina tässä talossa,
koska täällä en ole minkään arvoinen.
En minkään arvoinen. Jos katoaisin, paitani löytyisi nopeammin.
Hänen vaatteensa ovat silitettyinä, värin mukaan lajiteltuina, tuoksuvina.
Minun vaatteeni puuttuvat. Nyt hän ei muista edes paitaa.
Se on mielikuvitukseni tuote.
Olen käyttänyt sitä 500 kertaa.
Silti ei aavistustakaan. Taisin olla alasti.
Kadulla alasti luullen pitäväni paitaa."
Aika voi lentää, kun suuttuu itsensä kanssa.
Näihin asioihin on kiinnitettävä huomiota ja oltava kärsivällinen,
sillä suhteet katkeavat mitättömistä syistä ja riidoista.
Erosin vuosia sitten sellaisen takia. Hän varasti ruokani.
En pidä ruokani varastamisesta.
On kahdenlaisia ihmisiä. Toiset jakavat, toiset eivät.
Kuulun jälkimmäisiin.
Olemme hulluja. Tiedän. Ymmärrän sen. Mutta emme ole itsekkäitä.
Kysymme: "Haluatko lisää ruokaa?"
Ja he sanovat ei!
Mutta heille tulee nälkä, kun sinä syöt!
Jos hän ottaa ranskalaiseni, on kaikki ohi.
Tämä on ekstreemiä, mutta ne ranskalaiset olivat…
Ei mitä tahansa ranskalaisia, vaan uskomattomia,
cheddar-kuorrutuksella, paprikalla, tortillalla ja pekonilla. Herkullista.
Sanoin: "Perunat ovat hyviä. Tilaatko sinäkin?" "En, vain vettä."
"Selvä. Sinä otat vettä ja minä ranskalaisia."
Ruoka tulee, ja hän laittaa yhden suuhunsa. Olin shokissa!
"Otitko juuri…? Miksi…?
Onko nälkä? Ostanko sinullekin?"
"Halusin vain yhden." "Ne olivat minun."
"Tilasin nämä ranskalaiset. Nyt minulla ei ole niitä.
Ne eivät täytä minua."
"Vain yksi ranskalainen." "Otit kaikista maukkaimman.
Parhaan, jossa oli eniten juustoa.
Ruoka saapui ja sanoin, että haluan aloittaa tuolla.
Nyt en tiedä, mistä aloittaa. Menetin ruokahaluni."
"Älä ole töykeä." "Olen töykeä, kun sallin varkauden."
Viha saa sanomaan typeriä asioita. Meidän on oltava kärsivällisiä.
Parien on oltava kärsivällisiä perheidensäkin kanssa.
Lasten kanssa tarvitaan paljon kärsivällisyyttä.
Nostakaa kätenne, jos teillä on lapsia. Älkää kieltäkö heitä. Muutamilla on.
Lasten kanssa tarvitaan kärsivällisyyttä. Minulla on kaksi.
Tiedättekö, mikä ero on meidän ja heidän sukupolvellaan?
Haluamme olla hyviä vanhempia. Meidän vanhempamme eivät piitanneet.
He olivat välinpitämättömiä ja kiireisiä.
Heillä oli periaate: "Antaa hänen oppia yksin."
Pesemään kätensä eikä huolehtia.
"Menetkö ylös? Varovasti. Putositko? Siitä oppii."
Katkennut raaja kipsissä.
Isä sanoo perheelle: "Katsokaa, mikä idiootti."
Me vartuimme kovalla tavalla. Opimme mustelmistamme.
Nyt vanhemmat liioittelevat. He kysyvät:
"Miten puhun lapselleni ja opetan häntä?"
Psykologi sanoo, että he tarvitsevat auktoriteettia,
mutta myös keskustelua eikä salaisuuksia.
Lapsi luottaa minuun, ja se vahvistaa luottamustamme.
Miten opetan hänelle kertotaulua traumatisoimatta häntä?
Opimme kertomisen pelolla, eikö niin?
Pelkäämme edelleen. Kysy: "Paljonko on kuusi kertaa kahdeksan?"
Refleksi on yhä olemassa. "Se tekee 48."
Mennään kauemmas. Miten vanhempiamme opetettiin?
Isoisä palaa töistä, isä tekee läksyjä. Isoisä sanoo: "Se on helppoa.
Kaksi kertaa neljä?" Pum! Vyö pöydällä.
Eikö? Isä sanoo: "Kahdeksan." "Tällä kertaa en lyö sinua.
Seuraava." Täydellistä.
Ne olivat metodit. Eivät parhaita, mutta aikansa metodeja.
Ehkä emme kokeet niitä,
mutta minun isäni tuhosi luottamuksemme -
vertaamalla meitä häneen. Silloin isät vertasivat meitä heihin.
Ei kovin kannustavasti ja aina vihaisena jostakin.
He odottivat lapselta aivan liikaa.
Isä sanoi: "Etkö osaa kertotaulua? Ikäisenäsi osasin jakotaulun.
Olet hitaampi oppija kuin muut.
Tarkistamme röntgenkuvalla, että pääsi on kunnossa.
Pelko hiipii lapseen: "Hitto, minulla on kasvain.
Minulla voi olla kasvain. Siksi en opi hyvin.
Tunnilla mikään ei jää mieleen, ja olen aina uninen. Se on kasvain."
He riitelevät äidin kanssa: "Miksei hän osaa kertotaulua?
Paljonko koulu maksaa? Rahan tuhlausta, jos minun pitää opettaa häntä.
Miksi mennä kouluun? Opetan mielelläni.
Minä opetan ja pidän sinua silmällä.
Jaat ja kerrot kahden viikon päästä.
Jos lopetan työt, syömme jätteitä. Olen ainoa, joka tekee töitä."
Lapsina sanomme: "Luoja, en halua pakottaa meitä syömään jätteitä."
Se poltetaan muistiin.
"En halua pakottaa meitä syömään jätteitä. Minun pitää oppia kertotaulu."
Tehtiin enemmän töitä.
Vanhemmat dumppasivat tietoa ilman selitystä.
"Miten et osaa kertotaulua? Se on helppoa. Kokeillaan.
Kaksi kertaa neljä? Se tekee kahdeksan. Se on helppoa! Matematiikka on tarkkaa.
Kaksi kertaa neljä ei ole kuusi.
Eihän? Kaksi kertaa neljä on kahdeksan! Onko selvä?
Kokeile kuusi kertaa kahdeksan."
Lasken sormiani.
He eivät anna aikaa ajatella. "Kuusi kertaa kahdeksan!
Toistan, kuusi kertaa kahdeksan."
Sanon mitä vain. "60." Isäni: "Tämä on tyhmempi kuin muut.
Olimme humalassa, kun hedelmöitimme hänet.
Ei, tuhlaamme rahaa. Häntä ei saa kuntoon.
Otamme hänet pois koulusta huomenna.
Soitamme Alberto-sedälle, ja menet pakkaamaan ostoksia torille.
Kelpaat vain työntekoon", he uhkailevat.
Ja minä uskoin sen! Vein sen sänkyyn kanssani.
Painajaisissani kuljetin ruokaa torilla.
Albert-setä kepillä: "Kuusi kertaa kahdeksan?" "Minulla on kasvain!"
Jotkut asiat ovat paremmin.
Lapsilla on nykyään sosiaalinen omatunto. He välittävät eläimistä.
He adoptoivat koiria ja pelastavat kissoja. Se on hienoa.
Lapsina emme välittäneet pätkääkään eläimistä. Eikö niin?
Koulussa myytiin värjättyjä kanoja sisäänkäynnillä.
Ostiko joku värjätyn kananpojan?
"Äiti, osta kana." "Paljonko se maksaa?" "200 pesoa."
Otit sen käteesi. Kana oli kuoleman kielissä käsissäsi.
Ne kanat kuolivat traagisesti.
Jotkut lapset nukkuivat niiden kanssa: "Halaan kanaani."
Jonain päivänä se katosi, etkä välittänyt.
"Se häipyi onnellisena."
Kolme päivää myöhemmin se ilmestyi peiton alta.
Ne tukehtuivat. Mikä synti.
Poloiset.
Asiat muuttuivat. Me kasvoimme eri tavalla.
Minä kasvoin eri tavalla teihin verrattuna.
Suoritin kolme luokkaa tyttöjen luokassa. Olin siellä ainoa poika.
Kun on ainoa poika tyttöjen luokassa, tulee yhdeksi heistä, halusit sitä tai et.
Kokoontumisissa rehtori sanoi: "Tervehtikää neljännen luokan tyttöjä."
Koko koulu katsoi minua. Vilkutin. En halunnut olla töykeä tyttö.
Kokoontumiset alkoivat lipun nostolla koulun suurimmalla pihalla.
Kaikki rivissä, joka kurssi, joka luokka.
Seisten auringon alla, tuhlaamassa koko aamun, ei opiskelua.
Rehtori sanoi: "Vasemmalle.
Vasemmalle.
Vasemmalle. Välimatka
Vanno lippuvala, neljä osaa. Yksi, kaksi.
Jumalan edessä vannon uskollisuuteni lipulleni ja kansalleni…" Paljon paskaa.
"…jakamaton yksi kansakunta, Jumala minua auttakoon. Kolme, neljä.
Vasemmalle.
Välimatka.
Kansallislaulu.
Vasemmalle.
Välimatka."
Siellä seistiin auringon paahteessa janoisina.
Siitä tulee murhanhimoiseksi nuorena.
Sitä miettii, miten polttaisi koulun kaikki sisällä. Alkaa tulla hulluksi.
Miltei pyörtyy, kun tulee "ilmoitus rehtorilta" Helvetti!
Vietin aikaa yksin. Tytöt eivät puhuneet minulle.
He pilkkasivat minua. "Katsokaa tuota rumaa tyttöä."
Kunnes kerran yksi tyttö tuli sanomaan, että minun piti leikkiä heidän kanssaan.
Hän opetti minulle taputusleikin, jonka vain tytöt tiesivät.
Miehille tiedoksi, se on ala -asteen tyttöjen rakastama peli,
jota leikitään näin. Minä hyppään
Hyppään sängylleni Heitän laukkuni, rikon pullon
Äiti lyö minua ja minä häntä
Menen viidenteen kerrokseen Soitan levyn, jossa lukee
Michael Jackson
Useimmat teistä muistavat.
Leikimme sitä. Se oli ihanaa.
Muistatteko?
Tätä vielä siistimpää leikittiin molemmin käsin.
Sinä olet kanssani lapsuudesta asti
Pepsi, Pepsi ja Coke, Coke
Pepsi-Colan kanssa
Ne leikit olivat siistejä.
Suosikkini oli koreografioitu. Pääsi lattialle.
Pikku enkeli putoaa taivaasta
Ja kattokukka, kukka!
Ruusu kukasta Kukasta neilikka, neilikka!
Neilikasta tyttö nimeltä Isabel Isabel!
Isabel on nimeni
Se oli helvetin pitkä bängeri.
Sanotaan, ettei vuoteni ollut normaali.
Ajatelkaa kaikkia poikia pelaamassa jalkapalloa.
Kaksi poikaa: "Tarvitsemme joukkueeseen vielä yhden. Tuo?" "Nimeni on Isabel."
Minut siirrettiin toiseen luokkaan viidennellä luokalla,
koska silloin ryhdytään pitämään muista ihmisistä.
Se viaton osa elämää.
Tytöt luokkahuoneessani makasivat isolla kentällä tauolla,
jotta koulupojat näkisivät.
Kerran makasimme kaikki siellä.
Rehtori sanoi: "On aika siirtää poika toiselle luokalle."
Hän laittoi minut poikien luokkaan. He eivät pelanneet taputusta.
Olin jo tottunut…
Koulussa olin aina pihalla. Myös juhlien aikana. Kuten halloween.
Nykyään lapsilla on hienot asut,
tyköistuvia, aaltoilevia lihaksia, jopa edullisia.
Kostajat, Musta pantteri, Rautamies, Kapteeni Amerikka, Thor.
Tytötkin. Ihmenainen, Wanda, Musta leski, kaikki prinsessat.
Meillä on vain asuja, joihin vanhemmilla on varaa.
Olimme rahattomia.
Tytöt pukeutuivat romaneiksi. Jos pukeutui romaniksi,
se johtui siitä, että perheen taloudellinen tilanne oli vaikea.
Romanien puku oli halvin. "Ei rahaa, siis romaneja."
Minä tietysti pukeuduin romaniksi.
Siskoni pukeutuivat romaneiksi. "Söpöä, hae karkkia."
Olimme onnellisia. Vain karkeilla oli merkitystä.
Luovuus syntyy hädän aikana. Minut kutsuttiin kerran pukujuhliin,
eikä minulla ollut varaa pukuun. "Mitä teen?" En mennyt romanityttönä.
"Mitä teen?"
Ostin maitopussin. Minulla oli maitoa suussani.
Maitoa suussani.
Kaveri kysyi: "Mikä on asusi?" "Olen finni."
Tiedän, että olen törkeä.
Mutta se oli halpaa. Eikö niin? Jos ei teillä ei ole rahaa,
voitte käyttää tätä seuraavassa halloweenissa.
Totuus on, että noin me vartuimme.
Ilman mukavuuksia, joita lapsilla on nykyään.
Meillä ei ollut Internetiä. Siksi nyt puhelimemme on kuin kehomme jatke.
Arvostamme sitä. Lapsina meillä ei ollut sitä.
Siksi olemme liimattuina puhelimeen koko päivän.
Käytämme sitä paikoissa, joissa ei pitäisi.
Esimerkiksi teattereissa ja pankeissa. En ole samaa mieltä,
koska pankissa sitä ei sallita turvallisuussyistä.
Mutta puhelin viihdyttää meitä, ja menee kauan saada joku kiinni.
Eikä ole televisiota, joka häiritsisi, eikä lueta lehtiä.
Ei luoteta ihmisiin eikä keskustella. Pankkiin meneminen on rangaistus.
"Istu alas ja ajattele talouttasi odottaessasi."
Istua siellä häpeissään. Eikö niin?
Sitä kyllästyy ja ottaa puhelimen. Ketä kiinnostaa?
"Helvetti soikoon…" Sitä yrittää näyttää vakavalta,
jotta sitä pidettäisiin tärkeänä.
Mutta sitä katsoo typeriä meemejä.
Nauretaan vakavasti.
Vartija tulee ja käskee laittamaan sen pois.
"Laita puhelin pois. Turvallisuussyistä." "Kyllä, herra."
Aloitamme pelin vartijan kanssa.
Kun vartija katsoo pois, tarkistan puhelimeni ja laitan sen pois.
Vartijakin ajattelee: "Esitän tyhmää.
Hän ottaa sen esiin. Joka päivä tätä paskaa.
En voi käyttää omaani. Pilailen hänen kanssaan."
Sitten leikitään tyhmää.
Kirjoitetaan katsomatta. Turhaa automaattisen tekstinsyötön takia.
Tekstinsyöttö o noloa. Kerran kaveri kirjoitti: "Hei, isi."
Korjattu: "Hei, parasiitti."
Estin hänet. Välimme rikkoutuivat.
Tai saa huohottavan videon. Kaikki ovat saaneet niitä.
Pahin ajoitus. Pankissa kaikista paikoista.
Äänenvoimakkuus on täysillä.
Nimessä on harhaanjohtava kuva, joka saa avaamaan videon.
"James Rodríguez palaisi Real Madridiin.
Pääseekö hän joukkueeseen?"
"Ei!
Mitä nyt? Se on mykistetty.
Se ei ole pornoa. Se on James.
Se ei ole sitä, mitä te…"
Vartija sanoo: "Sulje se. Älä katso pornoa. Täällä on lapsia!"
"Se ei ole pornoa, vaan video… Tämä paska on rikki."
Sitten tyhmä naamasi, kuten…
Aivan. Jäin kiinni.
"James palaa Real Madridiin, aivan."
Häpeä on lyhytikäinen. Otan puhelimen taas.
Miksi? Käännyin ympäri, vartija oli poissa. Takaa: "Laita se pois!"
Pelästyin, että melkein löin häntä. Virheistä oppimisen sijaan, kiellä.
Älä myönnä ja liioittele taas.
"En käytä sitä." "Miksi se on kädessäsi?"
"Haluan pidellä sitä, kontrollifriikki."
"Piteletkö sitä vain? Voit laittaa sen kaappiin."
"Ei, anna minun pidellä sitä. Mikä kontrollifriikki."
Laitan sen pois ja jatkan riitelyä: "En ota sitä esiin.
Mädäntykööt! En käytä sitä enää ikinä.
Mädäntykööt. Saan kuolion ja menetän jalan.
Kuka aiheutti sen? Vartija.
En käytä sitä. Asia selvä.
Hyvä on, mutta tämä sääntö ei koske minua, eihän?
Vartijakaan ei voi käyttää sitä,
eivätkä työntekijät, pankkiirit, tuo rouva eikä kukaan.
Jos pankki ryöstetään, kuolemme kaikki.
Kukaan ei voi soittaa poliisille eikä ottaa puhelinta.
Kuka tappoi meidät? Vartija.
Katsotaan, kuka kuolee ensin." Kusessa.
Olemme aina yhteydessä, siksi tarvitsemme puhelimia.
Tärkein työkalumme on Internet.
Kodin netti ennen kaikkea.
Jotkut sanovat, että sähkö on tärkeämpää. Ei sähköä, ei Internetiä.
Jos virta katkeaa, ei siitä raivostu kuten Internetin kanssa.
Jos netti kaatuu ja olemme vihaisempia. Virta sammuu, on hauskaa ilman valoja.
Kuulee kaikki naapurit: "Ah!" Eikö niin?
Kun valot sammuvat, naapurit huokaavat "ah".
Kotonasi keittiöstä: "Ah!"
He juoksivat huoneeseen: "Sähkö meni."
Sanon: "Katsoin televisiota. Katsotaan, mitä tapahtui."
Kun netti kaatuu, sitä raivostuu nollasta sataan hetkessä.
Paljon raivoa.
Sitä alkaa ajatella: "Maksan palvelusta, jota en saa.
Minua pidetään hölmönä, laskutetaan säännöllisesti.
He pilailevat kanssani."
Emme soita asiakaspalveluun huonojen kokemustemme takia.
Joko he eivät vastaa tai suutut tuntemattomalle -
tai he lopettavat puhelun tai palvelu on huonoa.
Teknisen osaamisen puuttuessa signaalia yritetään korjata manuaalisesti.
Mene tarkistamaan modeemi.
Jotkut uhkaavat modeemia: "Tämä paska ei toimi.
Rikoinko sen?
Enkö?
Irrotetaan se.
Noin." Kärsivällisyys menee. Kaikki valot syttyvät.
Yksi välkkyy ja sammuu. Sitä ei tiedä, oliko se ennen niin.
Se ei toimi: "Voi luoja, on aika soittaa."
Ennen kuin soitat, mietit:
"He kuulevat minua, ne väkivaltaiset kusipäät.
He varmasti nauravat minulle."
"Irrotetaan verkosta se kusipää, joka maksaa ajoissa, milloin haluamme.
Hän ei valita." "Olen täällä koko päivän.
Ei sillä ole väliä, vaikka minun pitäisi lopettaa työni,
kunhan he vastaavat ja palauttavat netin."
Riitaa seinän kanssa.
Olet vihainen ja kuulet optimistista musiikkia.
"Hienoa palvella sinua. Pysy linjalla. Otamme pian yhteyttä."
"Hienoako palvella minua? Valehtelevat paskiaiset.
Täysin häpeämättömiäkin.
Kuka haluaa kuulla valituksia? Sairaita!"
Saat valikon: "Erikoispalveluja varten paina yksi.
Kaapelitelevisio, kaksi. Matkapuhelinverkko, paina kolme.
Kodin liittymä, neljä. Jos olet kanta-asiakas, paina viisi. Jos…"
Kyllästyykö joku muu kuunnellessaan valikkoa?
Ajatukset vaeltavat ja ajattelet ihmeellisiä kuvitteellisia maailmoja.
Kun palaat valikkoon, vaihtoehdot ovat poissa. Sitä on…
"Soitan uudestaan."
Soitan uudestaan, ja nyt valitan heidän paskasta valikostaankin,
joka saa lopettamaan puhelun, luopumaan valituksista.
Mutta jään odottamaan.
"Olen Maritza, miten voin auttaa?"
Se ei ole hänen syytään. Olet vihainen, mutta haluat olla reilu.
Yrität hengittää ja rentoutua. Otsasuonet pullistuvat.
Kasvot punaiset, takykardia. Mutta yritä hengittää.
"Maritza.
Kuinka voit? Soitan ongelmasta.
Kyllä. Muutoin -
en soittaisi, vai mitä, Maritza?
Soitan kysyäkseni, voitko katsoa järjestelmästäsi,
mistä helvetistä on kyse. Anteeksi.
Korjaa netti mahdollisimman pian,
jotta voin jatkaa elämääni ja katsoa rauhassa Netflixistä Rumaa Bettyä.
Kiitos, Marit…
Maritza?"
"Koko nimi." Hän ei välittänyt paskaakaan siitä, mitä sanoit juuri.
He noudattavat protokollaa. Ensimmäinen vaihe on saada nimesi,
tai he eivät auta.
"Néstor Ricardo Quevedo Madrid."
Ajattelet: "Kutsu minua Ricardoksi."
"Don Néstor."
"Niin, Maritza?"
"Kyseessä on väärinkäsitys. Näen, että nettisi toimii hyvin."
"Ei, Maritza. Tämä ei ole väärinkäsitys. En ole typerä.
Tiedän, milloin joku toimii ja milloin ei.
En ole helvetin apina.
Yritetään uudelleen, Maritza.
Minulla ei ole nettiä." "Voitko tarkistaa? Signaali on joskus heikko."
"Minulla ei ole nettiä!"
"Ei Internetiäkö? Tarjoamme uuden kotipaketin,
jossa on mobiilinetti alennuksella."
"Herran tähden, Maritza, keskity. Minulla on netti,
mutta se ei toimi.
En kestä enää. En…
Ei, en ansaitse tätä paskaa. En mitenkään.
Olet kiireinen tai et välitä ongelmastani.
Kerro, miten voin palauttaa netin manuaalisesti ja katoan."
"Voit ladata tiedot verkkosivultamme."
"Vau, Maritza!
Yksi kysymys, kaikella kunnioituksella.
Olemme luoneet siteen tämän puhelun aikana.
Miten helvetissä voisin ladata tietoja nettisivulta -
ilman Internetiä?!
Olenko velho, Maritza?
Onko minulla taikasauva? Tiedän, mitä teen.
Vedän taikakaapelin perseestäni, liitän sen modeemiini -
ja saan rajattoman Internetin ikuisiksi ajoiksi.
Toteutuuko se? Saanko taikaperseestäni 500 megan internetin?
Älä pilaile kanssani."
Kuulen naurua. "Pilkkaat minua.
Rintaani sattuu, ja vasen käteni menee tunnottomaksi.
Olet vastuussa kaikista terveysongelmistani.
Nauhoitan tämän. Maritza tappoi minut!
Hänen epäpätevyytensä tappoi minut!
Maritza, en…
Tarvitsen teknistä tukea, etkä sinä auta."
"Tämä ei ole tekninen tuki. Siirrän sinut. " "Ei!"
Saat odottaa linjalla.
Meidän on oltava kärsivällisiä.
Olemme kusessa. Päivittäin tapahtuu paljon.
Eräs tyttö sanoi esityksen jälkeen:
"Kiitos. Tarvitsin naurua. Nämä päivät eivät ole olleet helppoja.
"Olen ollut masentunut viikkoja, surullinen kuukausia.
Kaikki alkoi 1990-luvulla…" Seurasi koko tarina.
Hän kertoi harkinneensa itsemurhaa.
Hän sanoo niin minulle. En ole positiivinen, rohkaiseva.
Olen surkea antamaan neuvoja.
Yksi suurin ongelma on, että meitä on liikaa.
En voi olla röyhkeä ja vastuuton.
En voi antaa turhia neuvoja.
Osaan naurattaa. Sanoin: "Olen yrittänyt tappaa itseni monta kertaa."
"Oikeasti?" "Olin kyllästynyt itseeni."
Miten tehdä se? Kuoleman pitäisi olla tyylikäs.
Jos se menee juorulehtiin, minua halveksitaan.
Paskat otsikot: "Komedia, kuoleva taide." Ja minä kannessa.
"Jos huono onni saa jotkut yrittämään itsemurhaa, he epäonnistuvat."
Miksi? Huono tuuri toimii niin. Se sotkee ihmisten tavoitteet.
Jos huono onni saa yrittämään itsemurhaa, se menee pieleen.
Se menee pieleen. Ajattelin, että jos ostan aseen ja ammun itseni,
selviän murtuneella leualla.
Jos yritän hirttää itseni, päädyn vegetatiiviseen tilaan.
Jos yritän myrkkyä, jokin elin tuhoutuu, ja saan tällaisen puhevian.
Jos yritän hukuttautua, joku pelastaa minut -
tajuamatta mitään, kunnioittamatta kuolemaa.
Päätin tehdä ne kaikki kerralla. Miten?
Ostin aseen, köyden, myrkyn ja menin kalliolle meren rannalle.
Ennen hyppäämistä rukoilin. Ihmiset ovat epäjohdonmukaisia.
"Hyvä Jumala, menköön kaikki hyvin."
Hyppäsin. Olen niin epäonninen,
että köyden voima kaulassani sai kehoni heilumaan odottaessani,
pakotti ampumaan köyttä. Nielaisi merivettä ja oksensin myrkyn.
Hän katsoi minua:
"Hullu." "Mutta elossa", sanoin.
Pitäisi nauttia elämästä, niin kauan kuin se kestää.
Ja nautin siitä tänään kanssanne.
Kiitos, että hymyilitte. Kiitos suosionosoituksista.
Kiitos. Olette kilttejä. Kiitos paljon.
Kiitos. Nähdään, ciao.
Pärjäilkää. Kiitos. Ciao.
Ciao.
Kiitti vain, ciao!
Tekstitys: Marja Härmänmaa