Downloaded from YTS.MX
‫קוראים לי ריקרדו קוודו.‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫אני בן 37.‬
‫אני נשוי, ואני פסימיסט.‬
‫סליחה… הומוריסט.‬
‫לפעמים לא הכול הולך כמתוכנן.‬
‫למען האמת,‬ ‫הכול יוצא לי הפוך. זה מסביר הכול.‬
‫אבל אני תמיד מנסה שוב,‬
‫מתחיל מחדש וזהו.‬
‫ככה אני כבר 20 שנה, כמו אידיוט,‬
‫עושה כל מה שתרצו,‬
‫בניסיון להצחיק אתכם.‬
‫- גבות עבות -‬
‫אם גם לכם נמאס לחיות בקצב של אחרים,‬
‫ולהיאלץ להתמודד עם הכול,‬
‫תעשו פאוזה,‬
‫וצפו במופע הזה,‬
‫כי מותר להרים ידיים מדי פעם.‬
‫אם כי… יודעים מה?‬
‫לא משנה מה נעשה.‬
‫מחר יהיה יותר גרוע.‬
‫- ריקרדו קוודו -‬
‫שלום.‬
‫תודה רבה!‬
‫שלום. איזה כיף. תודה רבה.‬
‫תודה רבה,‬
‫על מחיאות הכפיים היפות,‬ ‫המרגשות, הספונטניות,‬
‫שבאו ישר מהלב שלכם.‬
‫קוראים לי ריקרדו קוודו,‬
‫או כמו שמכירים אותי בימינו, הבעל של ליס.‬
‫גם ככה מכירים אותי.‬
‫ברחוב אומרים לי לפעמים,‬ ‫״זה הבעל של ליס, אלחנדרו קוודו״.‬
‫טוב…‬
‫לא משנה. איזה כיף שבאתם.‬
‫איזה יופי שבאתם למופע הקומדיה הזה,‬
‫שהוא הרי בשבילכם,‬
‫כדי שתחייכו, למרות הנסיבות.‬
‫למרות הנסיבות שאנחנו חיים בהן,‬
‫ושאנחנו נמצאים בהן כבר כל כך הרבה זמן,‬
‫שממש בוחנות את הסבלנות שלנו, לא?‬
‫אנחנו צריכים להיות סבלניים,‬ ‫כי אנחנו כל הזמן על סף טירוף,‬
‫עוד רגע אומרים ״לעזאזל הכול״.‬
‫והמצב, בואו נגיד, מורכב, אבל זה מה יש.‬
‫זה מתחיל בתנועה. הבנאדם יוצא מהבית שמח.‬
‫אבל ברגע שהוא נכנס לכלי רכב,‬ ‫הוא מיד נכנס למגננה,‬
‫כי כל אחד חושב שכולם מטומטמים חוץ ממנו.‬
‫שאף אחד לא יודע לחיות עם הזולת, חוץ ממנו.‬
‫אתה כן. כולם מטומטמים חוץ ממך.‬
‫אז נהגים כועסים על אופנוענים. כן או לא?‬
‫״למה הם לא נוסעים בצד?‬ ‫הם נוסעים באמצע הנתיב!״‬
‫נכון? אתה נוהג במכונית,‬ ‫וכועס על מי שרוכב על אופנוע.‬
‫״למה הוא לא נוסע בצד?‬ ‫הלוואי שירד גשם והוא יירטב!״‬
‫האופנוענים כועסים על הנהגים.‬
‫״מניאקים! מה קשה להם להשאיר מקום לעבור?‬ ‫המכוניות דבוקות אחת לשנייה.‬
‫צריך לנסוע בזיג־זג. זה מסוכן!‬
‫קניתי אופנוע כדי להגיע יותר מהר,‬ ‫לא כדי להיתקע איתכם באותו פקק!‬
‫אני אדפוק לו את המראה, המניאק הזה.״‬
‫רוכבי האופניים מתים מפחד.‬
‫״רק שלא יצפרו לי, אני אפול ואמות.‬
‫רק שלא ישלפו עליי סכין‬ ‫ויגנבו לי את האופניים.‬
‫אלוהים, שמור עליי.״‬
‫מתים מפחד.‬
‫שליחים על קטנוע נגד הכיוון…‬ ‫״ניפגש בגיהינום, בני זונות״.‬
‫הם באמת לא שמים זין.‬
‫הם רוצים שכולנו נמות, כך או אחרת.‬
‫טוב…‬
‫אז…‬
‫כולם עצבניים. כולם כועסים על כולם.‬
‫צריך קצת סבלנות, לא?‬
‫אנחנו חייבים ללמוד להיות קצת סבלניים,‬ ‫אחרת נשתגע.‬
‫ופשוט לשמור על תחת קפוץ. בסדר?‬
‫זה נוהג עם תחת קפוץ,‬ ‫השני על אופנוע עם תחת קפוץ, כולם…‬
‫זה אחד המאפיינים שלנו‬ ‫בתור קולומביאנים, לא?‬
‫קופצים את התחת עד הסוף המר.‬
‫זה המוטו שלנו. גם במוקדמות המונדיאל. נכון?‬
‫לקראת הסוף, ״אם פרו תנצח את ונצואלה‬ ‫בהפרש של ארבע גולים, ואנחנו״…‬
‫בתחת קפוץ עד הסוף המר.‬
‫גם בבחירות.‬
‫כשרוצים שהמועמד שלנו ינצח.‬ ‫״הלוואי שינצח.״‬
‫הוא מפסיד, והכול הולך לעזאזל.‬
‫בתחת קפוץ עד הסוף.‬ ‫זה צריך להופיע על הסמל שלנו.‬
‫זה מגדיר אותנו בתור קולומביאנים.‬
‫היום כתוב שם ״חירות וסדר״.‬ ‫החרא הזה לא מייצג אותנו.‬
‫אם תראו את הסמל של קולומביה‬ ‫שכתוב עליו ״בתחת קפוץ עד הסוף״,‬
‫תגידו ״כן״. נכון?‬
‫״זאת המדינה שלי. אני מזדהה.״ נכון?‬
‫אבל כאלה אנחנו,‬ ‫מתרגלים לכל החרא כבר כל כך הרבה זמן.‬
‫כבר יותר משניים, כי עוד לפני הקורונה,‬ ‫כבר היינו תקועים פה, בקולומביה.‬
‫לא יודע אם אתם זוכרים,‬ ‫אבל לפני שהתחילה הקורונה,‬
‫היינו תקועים בבתים שלנו,‬
‫בגלל שהיו הפגנות.‬
‫ומתנו מפחד.‬
‫היה אפילו לילה אחד שבו,‬ ‫לכאורה, גנבים חדרו‬
‫לכל היישובים המגודרים במדינה.‬
‫בו־זמנית!‬
‫זוכרים את זה? זה היה הטופ.‬
‫באמת, מבחינתי זה היה הטופ.‬
‫זה כמו קבוצת ווטסאפ שפתחה איזו דודה.‬
‫אני בטוח בזה. דודה של מישהו.‬
‫״הגנבים פורצים ליישוב שלנו.״‬
‫וכולם שיתפו את זה, ובכל היישובים המגודרים‬ ‫היו משוכנעים שעומדים לפרוץ להם.‬
‫אז השכנים ירדו, עם מקלות,‬ ‫לשערים של היישובים,‬
‫כדי להגן על כבוד היישוב שלהם.‬
‫אף אחד לא בא.‬
‫השכנים אמרו,‬ ‫״הם לא חדרו אלינו מפני שאנחנו מאוחדים״.‬
‫לשום מקום לא חדרו גנבים. אבל בסדר.‬
‫אשתי אמרה לי,‬ ‫״רד גם אתה לשער,‬
‫שלא יגידו שאין לנו סולידריות עם השכנים.‬ ‫אחר כך יחמיצו לנו פנים במעלית.״‬
‫אמרתי, ״מה אעשה שם?‬ ‫אני רדום. אני לא יודע ללכת מכות.‬
‫אין פה מקל. לא רוצה לשבור את המטאטא.‬
‫ואם לא יבואו? מחר כמו אידיוט‬ ‫אלך לקנות מטאטא חדש? לא…‬
‫ואם כן יבואו? אני לא יודע ללכת מכות.‬ ‫ייקחו לי את המקל וירביצו לי איתו.‬
‫את רוצה לקחת אותי בשלוש בבוקר‬ ‫לחדר מיון עם מקל בתחת?‬
‫זאת לא תוכנית טובה, נכון?‬
‫אז נכין להם קפה. כן.״‬
‫ירדתי עם קפה.‬
‫״שכנים, הנה קפה, להמתנה.‬
‫ציד נעים. שיהיה בהצלחה.״‬
‫התחפפתי משם והלכתי לישון.‬
‫בחיים לא הייתה לי שינה ערבה יותר.‬
‫אם היה לילה אחד שלא קרה בו כלום,‬ ‫זה היה הלילה הזה.‬
‫עם 40 חבר׳ה ששומרים על המקום.‬
‫היחיד שלא היה יכול לישון היה השומר.‬ ‫הרסו לו את השינה.‬
‫נכון? בטח מילאו לו את הבוטקה.‬
‫״מתי הבני זונות האלה מתכוונים לעלות?״‬
‫אבל כאלה אנחנו. נכון?‬
‫אנחנו חוטפים מכות‬ ‫שאי אפשר להתרגל אליהן, אבל בסדר.‬
‫החודשים הראשונים היו מורכבים.‬ ‫היינו מסוגרים בבתים, לא ידענו…‬
‫את מי שהכי לא רצו בבית‬ ‫היו שולחים לעשות קניות. נכון?‬
‫לקנות מצרכים וזה.‬
‫היו עושים מפגשים משפחתיים‬ ‫בלי האדם הזה.‬
‫״טוב, שלחנו אותו לקניות.‬ ‫הרי לא נשלח את אימא, נכון?״‬
‫״לא, אתה הכי חזק. לך אתה,‬ ‫אתה הכי חזק. אתה אף פעם לא חולה.״‬
‫והוא היה הולך לקניות.‬ ‫הדבר הראשון שאוזל בחנות? נייר טואלט.‬
‫כמו תמיד במדינה הזאת. אני לא יודע למה…‬
‫בכל פעם שיש איזו טרגדיה,‬ ‫דבר ראשון אוזל נייר הטואלט.‬
‫אני לא יודע מה הפחד הזה‬ ‫שלא יהיה לנו עם מה לנגב את התחת.‬
‫הייתי חושב שקודם יאזל האוכל, לא?‬
‫שממנו נוצר הקקי.‬
‫אתה קונה 30 גלילים של נייר טואלט.‬ ‫״מה עכשיו?‬
‫אין לי קקי.‬ ‫הייתי צריך לפחות לקנות בננה או משהו.״‬
‫ללכת לסכן את החיים בקניות…‬ ‫זה היה משפיל, לא?‬
‫לא נתנו לבנאדם לחזור הביתה בשקט.‬
‫קרה לכם פעם?‬ ‫אתם חוזרים עם שקיות ו… ״לא להיכנס!‬
‫תביאו אלכוג׳ל.״‬
‫היו מורחים את הבנאדם באלכוג׳ל.‬ ‫״מה קרה? יש לי אלכוג׳ל בעיניים.״‬
‫״תתפשט שם. אתה מכוסה בנגיף. תתפשט שם.״‬
‫ואתה שם בעירום, בתחתונים, בכניסה.‬
‫״מה קורה?״‬ ‫״לך ישר למקלחת ואל תיגע בכלום.״‬
‫אתה הולך לשירותים…‬ ‫״איפה זה?״ עיוור בגלל האלכוג׳ל.‬
‫״תרים את הבגדים בעצמך. הם מכוסים בנגיף.‬
‫החרא הזה מכוסה בנגיף. מהר לכביסה!‬ ‫נשאיר את הבגדים שם, שימות הנגיף.‬
‫״יש לי את הנגיף על הידיים.״‬ ‫״אני הרמתי את הבגדים!״‬
‫״מהר! לרחוץ ידיים!״‬
‫״נשאיר את הנגיף שימות בכיור.‬ ‫שאף אחד לא ייכנס לשירותים.‬
‫נשאיר אותם סגורים חודש, שהנגיף ימות.״‬
‫לא ידענו כלום על הנגיף,‬
‫אז עשינו כל מיני דברים מטופשים.‬ ‫לא ידענו שזה לא עוזר.‬
‫אנשים הלכו לקניות עטופים בשקיות זבל,‬
‫כדי לא להידבק בנגיף.‬
‫מרחו אלכוג׳ל על הנעליים.‬
‫הסמרטוטים הרטובים המגעילים‬ ‫שהיו שמים בכל מקום…‬
‫היו אנשים שמרחו אלכוג׳ל‬ ‫על הג׳אנטים של הרכבים שלהם.‬
‫אחר כך אמרו בחדשות שזה לא עוזר,‬ ‫והם כזה ״אה״…‬
‫״למה לא אמרתם קודם?‬ ‫כמה כסף הוצאתי על אלכוג׳ל…״‬
‫יש אנשים שלא רוצים להתחסן‬ ‫בגלל כל התאוריות.‬
‫״אני לא רוצה להתחסן.‬ ‫מי שמתחסן, מחדירים לו שבב לזרוע,‬
‫ששולח אותות ללוויינים,‬ ‫וזה גורם לרשתות החברתיות לקרוס,‬
‫כי הבעלים של פייסבוק מרגל אחרי כולנו.״‬
‫תארו לכם את הבעלים של פייסבוק מרגל אחריכם.‬
‫״אני מת משעמום.‬
‫הוא עלה לרכבת. נראה מה הוא יעשה עכשיו.‬
‫אני מקווה שלא…״‬
‫שאלוהים יעזור…‬
‫אבל כן, מרגלים אחרינו.‬ ‫קרה לכם שדיברתם על משהו,‬
‫עם חבר או קרוב משפחה,‬ ‫ואז קיבלתם פרסומת לדבר הזה?‬
‫״אלוהים, מה קורה פה?״‬
‫כולנו מתים מפחד כל הזמן.‬
‫ויש אנשים שנהיים בררנים בענייני חיסונים.‬
‫הם אומרים,‬
‫כל האחים הם אוכלים שאריות.‬
‫פתאום הם בררנים. ״לא, בשבילי רק פייזר.״‬
‫בוחרים להם חיסון. ״בשבילי רק פייזר,‬
‫כי לחיסונים האחרים אין אחריות.‬ ‫אני לא בטוח.‬
‫הגוף שלי הוא המקדש שלי.‬
‫אני לא מכניס לתוכו סתם דברים.״‬
‫ואז בלילה, הוא מלקק לאשתו את התחת.‬ ‫כאלה אנחנו, כן או לא?‬
‫כאלה אנחנו.‬
‫כאלה אנחנו. טוב…‬
‫טוב.‬
‫עם כל הכבוד.‬
‫אולי מישהו נעלב מזה. ״אלוהים!״‬
‫״אני צופה פה עם אימא שלי, ופתאום…‬
‫האיש הדוחה הזה מדבר על דברים גסים!״‬
‫שכל אחד יזדיין איך שבא לו.‬
‫לא?‬
‫״אלוהים1״‬
‫״אני לא מזדיין, אני עושה אהבה! זה מעליב!״‬
‫אנשים שנעלבים מהמילה ״להזדיין״‬ ‫גרועים במיטה.‬
‫טוב, נניח לזה.‬
‫שלא אתחיל להתפזר ולדבר שטויות.‬
‫התחלנו להתעייף מהר מכל דבר.‬
‫בהתחלה היה קשה להתרגל לכל זה.‬
‫היינו צריכים המון סבלנות.‬
‫גם עם בני הזוג, המון סבלנות בכל דבר.‬
‫לא היה פשוט להיות בסגר.‬
‫כי אנשים מתעצבנים‬ ‫על בני ובנות הזוג. זה נורמלי.‬
‫לא?‬
‫זוגות שצופים בי אומרים‬ ‫״לא, על מה האידיוט הזה מדבר?‬
‫מה פתאום. אני אוהב אותך, מותק״.‬
‫אבל בלב, הם יודעים שזאת האמת.‬
‫אנחנו מתעצבנים על בני הזוג.‬ ‫לכן הם בני הזוג שלנו.‬
‫כמובן, האהבה גדולה יותר מהעצבים.‬
‫לכן אנחנו נשארים איתם.‬
‫אבל העצבים שם, נלחמים בה בכל יום.‬
‫הם שם, גדלים לאט לאט.‬
‫נכון?‬
‫יש דברים שמעצבנים אותנו‬ ‫ואנחנו לא מעירים עליהם.‬
‫אבל העצבים גדלים. אתה מסתכל עליה ככה…‬
‫הם הולכים וגדלים.‬
‫ואתם מדמיינים את הפרידה,‬ ‫ואת כל הבלגן שיהיה אם תיפרדו.‬
‫זה נורמלי.‬
‫אבל האהבה היא גדולה.‬
‫אז זה מסובך, כי צריך הרבה סבלנות.‬
‫אפשר להכיל את העצבים,‬ ‫כי לשניכם יש דברים לעשות ביומיום.‬
‫כל אחד הולך לעבודה,‬ ‫או נפגש עם אנשים אחרים,‬
‫או נמצא בחללים אחרים.‬
‫אבל בחודשים הראשונים של הסגר,‬ ‫לא יכולנו לצאת.‬
‫המריבות התגברו.‬
‫אנשים רבו על כל שטות.‬
‫על כל שטות.‬ ‫אנשים לא יכלו להסתכל אחד על השני.‬
‫״מה?״‬ ‫״כלום. לא אמרתי כלום!״‬
‫היינו על סף מריבה כל הזמן.‬
‫איבדנו את הסבלנות לגמרי.‬
‫אנשים בזוגיות יודעים על מה אני מדבר.‬ ‫תצביעו אם אתם בזוגיות.‬
‫כן…‬
‫כמעט כולם פה בזוגות!‬
‫איזה יופי. אני שמח.‬
‫גם הצופים בבית יכולים להצביע,‬ ‫שלא ירגישו לבד.‬
‫כזה…‬
‫מישהו שצופה לבדו…‬
‫תצביע. הכול בסדר.‬
‫מי שלא בזוגיות כרגע, שיצביע.‬
‫יש פה כמה. יופי.‬
‫תודה רבה. אני מקווה שמצבכם ישתפר בקרוב.‬
‫לא, סתם. אני סתם צוחק.‬
‫אני רוצה להגיד משהו לרווקים,‬ ‫משהו שהם עוד לא יודעים.‬
‫בשם כולנו, הנשואים. מי שנשוי יסכים איתי.‬
‫לרווקים: טוב לכם, ואתם לא מודעים לזה.‬
‫אתם חושבים שלא טוב לכם.‬
‫טוב לכם, ואתם לא מודעים לזה.‬
‫תיהנו. תעריכו את הרגע הזה.‬
‫איך אמר דיומדס דיאס? ״לזיין!״‬
‫צריך לנצל כל רגע.‬
‫ליהנות מכל רגע.‬
‫אחר כך תצטערו שלא הערכתם את זה.‬
‫כן.‬
‫תנצלו את זה.‬
‫טוב?‬
‫יש אנשים בזוגיות, ויש כאלה שלא.‬
‫והאנשים שלא הצביעו?‬
‫ראיתם שיש פה אידיוטים?‬
‫יש פה אידיוטים.‬
‫יש כאלה ש… ״אני יוצא עם מישהי,‬ ‫אבל אני לא יודע אם זה רציני…״‬
‫אחרים לא מבינים מה קורה.‬ ‫״נראה את סוסו הערב או לא?״‬
‫יש גם כאלה שלא מעניין אותם להצביע.‬ ‫גם זה יכול להיות.‬
‫מי שלא מעניין אותו להצביע, שירים יד.‬
‫תודה רבה. נחמד מאוד מצדכם.‬
‫יש גם כאלה. גם זה בסדר. פה הכול מותר.‬
‫תרימו יד אם אתם חושבים‬ ‫שההצבעה הייתה מיותרת.‬
‫״הוא היה יכול להמשיך במופע‬ ‫ולוותר על החלק הזה, ולא היה קורה כלום.״‬
‫טוב. כמה אנשים.‬
‫תודה על המשוב.‬
‫תודה. זה בסדר.‬
‫תצביעו אם אתם חושבים‬ ‫שההצבעה לא הייתה מיותרת.‬
‫״היא לא הייתה מיותרת. טעיתי שלא הצבעתי.‬
‫אני מתנצל על ההתנהגות המחורבנת שלי,‬
‫ומבטיח להשתתף בפעם הבאה, כי פישלתי.״‬
‫תודה, חבר. נחמד מאוד מצדך.‬ ‫אנשים שמכירים בטעותם. תודה רבה.‬
‫תצביעו אם אתם חושבים‬ ‫שהקטע הזה של ההצבעות כבר מוגזם.‬
‫״שימשיך כבר. שילמתי הון‬ ‫כדי לראות את הדביל הזה…״‬
‫תודה רבה. זה הרוב!‬
‫אתם רואים? יש כאלה שעדיין לא מצביעים.‬
‫אולי זה לא יפה מצדי.‬ ‫אם יש פה גידם, שישרוק.‬
‫נראה שאין פה אף גידם. הכול בסדר.‬
‫או שאולי הוא התעצבן. גם זה אפשרי.‬
‫עם כל הכבוד.‬
‫אחר כך יצלמו את הקטע הזה‬ ‫ויפיצו ברשתות החברתיות.‬
‫תודה רבה.‬
‫אתם יודעים שבתקופת הקורונה,‬ ‫הייתה עלייה בגירושין, נכון?‬
‫ובמספר הפרידות.‬
‫אם בני הזוג נשארו איתכם אחרי כל החרא הזה,‬ ‫תעריכו את זה.‬
‫יש להם הרבה סבלנות.‬
‫ואם לא, אם נפרדתם בזמן הקורונה,‬ ‫אז שילכו לעזאזל.‬
‫מה שלא טוב, הולך לפח. נכון או לא?‬
‫תמשיכו הלאה, לעזאזל.‬
‫זה בסדר.‬
‫יש מריבה אחת בין בני זוג שקרתה בכל העולם,‬
‫לפחות פעם אחת,‬
‫והיא נובעת משאלה טיפשית שלנו,‬ ‫״לאן בא לך ללכת״ או ״מה בא לך לאכול״.‬
‫זה מוביל בדרך כלל לוויכוח,‬ ‫כי לשני הצדדים קשה להחליט.‬
‫אף צד לא רוצה לקחת אחריות‬ ‫למקרה שמשהו ישתבש.‬
‫כי פעם, הוא היה זה שהחליט, וזה השתבש,‬ ‫אז הוא אמר ״זיבי, אני לא מחליט יותר״.‬
‫״תחליט אתה.״‬ ‫״מה בא לך?״‬
‫״אני סבבה, ואת?״‬ ‫״אני סבבה.״‬
‫ובסוף מתעצבנים, כי שניהם רעבים.‬
‫ואף אחד מהם לא מחליט.‬
‫אספר משהו לנשים שלא יודעות.‬
‫בתור גבר, לפני שאתה שואל אישה‬ ‫מה בא לה לאכול או לעשות,‬
‫אתה מתכונן.‬
‫אתה עושה עבודת שכנוע עצמי.‬
‫אתה מדבר לעצמך.‬
‫אתה מדבר לעצמך‬
‫ומתמלא בחיוביות. באנרגיות טובות.‬
‫אתה אומר ״טוב, היום אני לא רוצה לריב.‬
‫היום אני לא רוצה לריב. יש לי סבלנות.‬
‫אשאל אותה איפה בא לה לאכול, וזהו זה.‬
‫לא אחשוב על עצמי.‬
‫לא משנה. בא לי לאכול בשר.‬
‫אם היא תבחר מקום‬ ‫של סלטים מחורבנים, כמו שהיא אוהבת,‬
‫בעיה שלי.‬
‫אוכל לחם.‬
‫אוכל לחם, אשתה מים עד שתתנפח לי הקיבה,‬
‫או אעשה ׳דיאטת נוודים׳,‬ ‫אשכב לישון עד שאשכח שאני רעב.‬
‫מחר אוכל ארוחת בוקר טובה.‬
‫אני לא רוצה לריב.‬
‫היום יום יפה. יש לי סבלנות.‬
‫גם אם היא תרצה, אני לא אריב.‬ ‫אם היא תגיד פסטה… מה יש לה מפסטה?‬
‫היא תמיד רוצה לאכול פסטה עם רוטב של גבינה.‬
‫אני רגיש ללקטוז. זה עושה לי גזים.‬ ‫אין מצב לסקס בלילה. אכלתי אותה.‬
‫אכלתי אותה. אני כבר רואה‬ ‫איזה נאדים אני אתקע בשלוש בבוקר.‬
‫לא, הפסטה הזאת תדפוק לי את הערב.‬
‫אוכל לחם.‬
‫לא אריב.״‬
‫אז אתה בא ברוח טובה, עם אנרגיות טובות.‬
‫״מותק, מה בא לך? איפה נאכל?״‬
‫״לא יודעת. מה בא לך?״‬
‫כי גם היא עברה את אותו התהליך.‬
‫לפני שבאת, גם היא דיברה לעצמה.‬
‫היא אמרה, ״הוא תמיד שואל מה בא לי לאכול,‬ ‫ולא אוהב שום דבר שאני בוחרת.‬
‫אז למה הוא שואל אותי?‬
‫שהוא יבחר. הוא תמיד רוצה לאכול בשר.‬ ‫כל יום הוא רוצה לאכול בשר!‬
‫זה מאט לו את העיכול,‬ ‫והוא מחרבן פעם בשלושה ימים,‬
‫ומתחיל להתלונן שהוא נפוח,‬ ‫ואומר שזה בטח בגלל החסה.‬
‫החסה? זה בגלל הבשר שאתה אוכל כל יום!‬
‫צריך לתת לו פפאיה כל בוקר,‬ ‫אולי זה יעזור לו להתפנות.‬
‫לא, שהוא יבחר.‬
‫אני תמיד יכולה להזמין סלט.‬ ‫אני צמה לסירוגין וזה לא עוזר לי בשיט.‬
‫מה בא לך?״‬
‫״מותק, אני מנסה לשאול אותך.‬
‫למה שלא תבחרי משהו שבא לך לאכול?‬
‫לא נריב בגלל זה, נכון?‬
‫לא נריב בגלל זה.‬
‫יש זמן ל…‬
‫תבחרי משהו. נשחק משחק.‬
‫דבר ראשון שעולה לך בראש, זה מה שנאכל.‬ ‫מה בא לך?״‬
‫והיא… ״טוב… פסטה.״‬
‫״פסטה?‬
‫המשחקים המחורבנים שאני ממציא…‬
‫מכל האופציות שבעולם… פסטה?‬
‫בסדר. טעים. נאכל פסטה.״‬
‫לקרב הזה לא כדאי להיכנס.‬
‫״בסדר, נאכל פסטה.‬ ‫אקח לי משהו נגד צרבת…״‬
‫אתה אומר, ״נרד מזה.‬ ‫לא בא לי פסטה, אבל נרד מזה״.‬
‫עד כאן הכול בסדר.‬
‫הבעיה היא שנשים מגדילות ראש.‬
‫אז בדרך למקום של הפסטה,‬
‫הן מתחילות להציע כל מיני אפשרויות,‬
‫מלבד הפסטה.‬
‫רק ליתר ביטחון.‬
‫כבר סגרנו על הפסטה המחורבנת!‬
‫אבל לא.‬
‫בדרך למקום של הפסטה, באוטו, היא אומרת,‬
‫״תראה, מוכרים פה‬ ‫ארפות ממולאות טעימות נורא.‬
‫הכי טעימות. עם איזו תוספת שבא לך.‬ ‫בשר עוף מפורק, בשר בקר,‬
‫איזה רוטב שבא לך, אבוקדו…‬ ‫טעים רצח. וזה ממש פה.״‬
‫״אבל מותק, בא לך ארפות, או פסטה?״‬
‫״רק אמרתי, למקרה שנרצה.״‬
‫״רצינו פסטה. נאכל פסטה.״‬
‫מגיעים למקום של הפסטה.‬ ‫״מותק, פה ליד מוכרים סנדוויצ׳ים.‬
‫אתה מת. עם כדורי בשר,‬ ‫רוטב הבית, תוספות,‬
‫על לחם קלוי… זה ממש פה ליד.״‬
‫״אבל מותק, את רוצה ארפות,‬ ‫סנדוויצ׳ים, או פסטה? מה בא לך?״‬
‫״לא יודעת. מה בא לך?״‬
‫״לאכול משהו, לא משנה מה.״‬
‫״אני רוצה להיות מאושר‬ ‫יום אחד בחיים שלי. אפשרי?‬
‫״אל תהיה מגעיל.״‬
‫״אבל מותק, אני מנסה‬ ‫לעשות משהו בשבילך, לעזאזל!‬
‫מה ההתלבטות לעזאזל?‬
‫מה בא לך? ארפות? סנדוויצ׳ים? פסטה?‬
‫כבר אמרנו פסטה, ובכלל לא רציתי פסטה!‬
‫מה לעזאזל בא לך לאכול?‬ ‫תחליטי. מה בא לך לאכול?״‬
‫״כבר לא בא לי לאכול כלום.״‬
‫״בא לי ללכת הביתה.‬ ‫איבדתי את התיאבון מרוב גסות רוח.״‬
‫חוזרים השניים כעוסים הביתה.‬
‫זאת נסיעה ממש ארוכה, נכון?‬
‫כי נוסעים בשתיקה,‬ ‫נתקעים בכל הרמזורים האדומים,‬
‫רעבים, אבל הכעס מוציא את התיאבון. נכון?‬
‫אף אחד לא פוצה פה,‬ ‫כי כל צליל עלול להתפרש כתוקפנות.‬
‫זה מגדיל את ריב.‬ ‫אסור לכחכח בגרון, כי זה מוביל לריב.‬
‫אתה עושה… ״די כבר עם הפאסיב אגרסיב!״‬
‫צריך להיות בשקט, אחי.‬
‫כל דבר קטן מוביל לריב. נכון?‬
‫איך מסיימים ריב כזה?‬
‫אחד מהשניים צריך להתנצל בפני השני.‬ ‫נכון? זה שפישל יותר.‬
‫במקרה הזה הגבר, שהתפרץ ואמר גסויות.‬
‫הוא מבקש סליחה.‬
‫עצה: כשאתם מבקשים סליחה,‬ ‫תעשו את זה כשאתם כבר לא כועסים.‬
‫כי אם אתה עדיין כועס,‬ ‫זה רק יוביל לעוד ריכ.‬
‫כי אנחנו טיפשים.‬ ‫אנחנו משלבים עקיצות בהתנצלות.‬
‫אנחנו משלבים אירוניות, ורמיזות,‬ ‫כדי לשגע את השני.‬
‫והשני, כמובן, שם לב ומתעצבן.‬
‫אנחנו נהיים אירוניים.‬ ‫״טוב, מותק, די, תסלחי לי.‬
‫אני אשם. כמו תמיד.‬
‫אני אשם כמו תמיד, כמובן,‬
‫כי את הנסיכה המושלמת שלא טועה אף פעם,‬
‫ואני הבהמה שתמיד הורס הכול.‬
‫מרגע שאני קם, אני הורס הכול. נכון?‬
‫אז אני מבקש סליחה מהוד מלכותך,‬
‫כי אני דווקא כן מסוגל להודות בטעויות שלי,‬
‫בניגוד לבנות מלוכה מסוימות.‬
‫אז בפעם הבאה נאכל ארפות,‬ ‫סנדוויצ׳ים ופסטה, הכול ביחד.‬
‫נעשה סבב מסעדות בשביל הנסיכה.‬
‫מתאים לך?״‬
‫״אתה חושב שאני מטומטמת?‬ ‫מה אתה מדבר אליי ככה?״ ממשיכים לריב.‬
‫יש לי פתרון. קודם כול לגברים. אחי, זה קל:‬
‫כל פעם שאתה רוצה לשאול מה בא לה לעשות,‬ ‫או לאן בא לה ללכת,‬
‫יש ארבע צעדים קבועים.‬
‫תזכרו ותראו. ארבעה צעדים שלא משתנים.‬
‫הראשון: לשאול מה בא לה לעשות.‬ ‫השני: להתעצבן.‬
‫השלישי: לבקש סליחה.‬
‫והרביעי: ללכת לישון רעב וכועס.‬
‫כן?‬
‫תהפכו את סדר הצעדים.‬
‫תעשו את זה בסדר אחר בפעם הבאה,‬ ‫ותגידו איך היה.‬
‫בפעם הבאה שתרצו לעשות משהו,‬
‫דבר ראשון תתעצבנו,‬
‫תבקשו סליחה, תגמרו עם זה ולכו לאכול. טוב?‬
‫נסו ככה וספרו לי איך היה.‬
‫בפעם הבאה שהיא תשאל מה בא לך,‬
‫תתעצבן ככה סתם, גבר.‬
‫בלי שום סיבה.‬
‫תגזים. ״לא בא לי לאכול כלום!״ קם והולך.‬
‫היא כזה…‬
‫זאת חייבת להיות תגובה פתאומית ובלתי צפויה.‬
‫בלי שום סיבה.‬
‫״לא בא לי לאכול כלום!‬ ‫אל תדברי איתי על אוכל!״ קם והולך.‬
‫היא תהיה בשוק, כי זה לא מתאים לך.‬
‫״מה נסגר איתו? מה כבר אמרתי?״‬
‫אתה חייב לחזור מהר, אחי.‬
‫כי אם תיתן לה זמן לחשוב,‬ ‫היא תתעצבן, ואז הכול אבוד.‬
‫זה מצב עדין מאוד, כן?‬
‫חשוב לעשות את זה מהר.‬
‫״לא בא לי לאכול כלום!״‬ ‫קם והולך. חמש שניות.‬
‫להתעצבן, לחזור ולבקש סליחה.‬
‫שני צעדים תוך 30 שניות.‬
‫״לא בא לי לאכול כלום!״‬ ‫אתה סופר עד חמש. 1, 2, 3, 4, 5.‬
‫אתה חוזר ומבקש סליחה.‬ ‫״מותק, מה קרה פה? אני… מה?״‬
‫״אני לא מבין מה קרה לי. מותק, סליחה.‬
‫לא, זה לא מגיע לך.״‬
‫תגזים.‬
‫״זה לא מגיע לך, מתוקה שלי.‬ ‫חיים שלי, אני אוהב אותך. לא…‬
‫תסלחי לי. אני חרבנתי על הקשר שלנו.‬
‫אלוהים, על כל היקר לנו.‬
‫מתוקה שלי, סלחי לי.״‬
‫״הלחץ של העבודה, החובות,‬ ‫כל מה שיש לי על הראש…‬
‫הוצאתי את זה עלייך. סליחה.‬ ‫את יודעת שאני אוהב אותך, נכון?‬
‫את החיים שלי.‬ ‫את חושבת שתצליחי למצוא בלבך דרך לסלוח לי?‬
‫לאפס הזה שלא ראוי לך?״‬
‫היא כזה…‬
‫״בסדר.״‬
‫ברגע הזה, כשהיא הכי מבולבלת,‬ ‫תגיד מה בא לך לאכול.‬
‫״נלך לאכול בשר?״‬
‫היא כזה…‬
‫״מה?״‬
‫בדיוק ברגע הזה.‬
‫היא לא תגיד לך מילה כל הדרך.‬
‫כל הדרך היא תחשוב, ״מסכן.‬
‫הוא נמצא תחת לחץ גבוה.‬
‫שיהנה מהבשר שלו. מגיע לו.״‬
‫קלי קלות, אחי. נכון או לא?‬
‫זה עניין של יצירתיות.‬ ‫הטריק הוא להיות יצירתי.‬
‫כן?‬
‫לאישה זה הרבה יותר פשוט.‬
‫אגלה לכן סוד שהרבה נשים לא יודעות.‬
‫אנשים לא מתעוררים שמחים.‬ ‫הגברים שצופים בי יודעים למה אני מתכוון.‬
‫אתה לא קם ואומר ״איזה יום יפה.‬
‫היום אעשה הכול״. לא.‬
‫אתה קם בתחושה שמשהו חסר לך. ששכחת משהו.‬
‫שפישלת במשהו, ואתה לא יודע במה.‬
‫האישה צריכה רק לעשות דבר פשוט:‬ ‫להמציא בעיה כלשהי.‬
‫הבנאדם יחשוב שזאת אשמתו. שזה באמת.‬
‫למרות שהבעיה לא קיימת.‬
‫כל מה שאת צריכה לעשות‬ ‫זה לרמוז על פתרון לבעיה,‬
‫ושייראה שהוא אשם. וזהו‬
‫שייראה שהרעיון בא ממנו, וזהו.‬
‫תסתכלי עליו בחשדנות מרחוק. כאילו…‬
‫זהו, הבנאדם השתגע.‬ ‫״אוי לא, פישלתי במשהו. מה כבר עשיתי?‬
‫שיואו, אני כזה דביל…״‬
‫פשלה רודפת פשלה!״‬
‫והוא אומר לעצמו, ״אבל רק עכשיו התעוררתי!‬
‫מה כבר עשיתי?‬
‫מתוך שינה? לא.״‬
‫אז הוא שואל.‬ ‫״מה קרה, מותק? הכול בסדר?״‬
‫כל מה שאת צריכה לעשות… תמציאי שם כלשהו.‬
‫זה לא משנה לצורך העניין.‬
‫״מי זאת קטלינה?״‬
‫לא משנה אם הוא לא מכיר שום קטלינה,‬
‫אבל הוא כבר מבין‬ ‫שהוא פישל עם איזו קטלינה.‬
‫הוא מבין שזאת האשמה.‬
‫שתפסו אותו, גם אם הוא לא מכיר אותה.‬
‫״בן זונה… שוב אכלתי אותה.‬
‫איזה אפס אני. כל הזמן מפשל.‬
‫איך הסתבכתי איתה…‬ ‫אבל קטלינה? אני לא מכיר שום קטלינה.‬
‫זוכר אחת כזאת?״‬ ‫״לא. דווקא היינו בסדר. אני לא…״‬
‫״קטלינה… אבל אם היא אומרת,‬ ‫בטוח עשיתי משהו. אני אידיוט.״‬
‫״לא יודע, מותק. למה?״ תעצור שם.‬
‫״אתה יודע למה.״‬
‫״נכון, אני יודע למה. איזו שאלה מטומטמת.״‬
‫״אוי, אלוהים…״‬
‫אז, כשאתה על סף עילפון מרוב דאגה,‬
‫תרמזי שאת רעבה,‬ ‫ותראי שהבעיה תיפתר מעצמה.‬
‫בא לך לאכול פסטה? את מתה על פסטה.‬
‫אני מזמין.‬ ‫נקנה גם ארפות בדרך ונשמור לבית.״‬
‫סבלנות היא שם המשחק, כי כולנו שונים מאוד.‬
‫באופן כללי, תמיד אחד מבני הזוג‬ ‫בלגניסט יותר מהשני. נכון?‬
‫מי שבלגניסט, שיצביע. בכנות.‬
‫הם מבינים אותי.‬
‫אני הבלגניסט מבין שנינו.‬
‫וסליחה מכל האנשים המסודרים.‬
‫אנחנו יודעים שמעצבן לגור עם בלגניסט.‬
‫אנחנו מבקשים סליחה. זה בסדר.‬ ‫זה באשמתנו, כמו תמיד.‬
‫אבל בזהירות עם זה.‬
‫אם יש משהו שמעצבן בלגניסטים,‬ ‫זה שמסדרים להם את הבלגן‬
‫שלא תחשבו לעשות את זה,‬ ‫כי זה רק עושה בעיות.‬
‫במבט ראשון זה נראה מבולגן,‬
‫אבל אתה יודע איפה כל דבר נמצא.‬
‫אם משנים לך את הבלגן, אתה אבוד.‬
‫אתה מתעצבן, ונהיות בעיות.‬
‫אתה מצדיק את מה שאין לו הצדקה.‬
‫אולי יש לך כף עם פודינג מתחת למיטה.‬
‫גועל נפש, אפשר להסכים.‬
‫אבל אתה נכנס לחדר,‬ ‫והם הזיזו לך את הכף, אתה…‬
‫אתה יודע שמשהו בחדר לא בסדר,‬ ‫אבל לא יודע מה.‬
‫״איפה הכף שלי עם הפודינג?‬
‫איפה הכף עם הפודינג שהייתה מתחת למיטה?‬ ‫רציתי לאכול פודינג ולא יכולתי.‬
‫איפה לעזאזל כף הפודינג שלי?״‬
‫הבנאדם מגזים.‬ ‫מנסה להצדיק את מה שאין לו הצדקה.‬
‫״לקחתי אותה. היא הייתה מכוסה בנמלים.״‬
‫״הן חברות שלי! מה את יודעת?‬
‫הן באות לאכול איתי פודינג!‬ ‫למה את לא שואלת?״‬
‫הבנאדם מגזים. צריך סבלנות.‬ ‫לכל אחד יש בגד אהוב, נכון?‬
‫אצל נשים זו בדרך כלל איזו חולצה,‬ ‫איזו תלבושת מחמיאה, מכנסיים…‬
‫הבגד שנראה מדהים עליהן,‬ ‫ונותן להן ביטחון עצמי.‬
‫שהן לובשות באירועים מיוחדים.‬
‫אצל גברים זה פשוט: חולצה.‬
‫״החולצה הזאת מושלמת עליי.‬ ‫אלבש אותה באירועים מיוחדים.״‬
‫יש לך אירוע מיוחד‬ ‫ואתה רוצה ללבוש את החולצה.‬
‫את חולצת הפסים שלך, נגיד.‬
‫אתה הולך לארון, להביא את חולצת הפסים,‬
‫והחולצה איננה.‬
‫הבנאדם מתעצבן.‬
‫אנשים שחיים בזוגיות יודעים למה אני מתכוון.‬ ‫כי הדחף הראשון הוא לא לחשוב,‬
‫״איפה החולצה שלי? איפה שמתי אותה?״‬
‫לא. הדחף הראשון הוא לחשוב‬ ‫״לקחו לי אותה״.‬
‫״בבית הזה תמיד לוקחים לי דברים‬ ‫ומזיזים אותם בלי לשאול.״‬
‫אז הבנאדם הולך, עצבני, לשאול את בת הזוג.‬
‫״איפה חולצת הפסים שלי?״‬
‫היא רק מחמירה את הבעיה,‬ ‫כי היא אומרת ״איפה שהשארת אותה״.‬
‫זאת תשובה מסריחה. מה קשה לה לעזור?‬
‫״לא יודעת, יש לך שתיים.״‬
‫״לא, איפה שהשארת אותה.״‬
‫זאת הדרך שלה להגיד ״מה, יש לך בעיה״?‬
‫אז אתה ממתן את זה קצת.‬ ‫״לא, היא לא איפה שהשארתי אותה.‬
‫אחרת לא הייתי שואל אותך.״‬
‫״בדקת בכביסה, מותק?״‬ ‫״בדקתי, היא לא שם.״‬
‫ואתה חושב, ״איך אבדוק בלי שהיא תראה אותי״?‬
‫כי הוא כבר עושה בעיות בלי שחיפש אפילו.‬
‫אז הוא עושה את עצמו טיפש והולך לחפש.‬ ‫״כל פעם הדברים שלי הולכים לאיבוד…‬
‫אני לא יכול שיהיו לי דברים יפים…‬ ‫זהו, חיפשתי. פעמיים חיפשתי.‬
‫והחולצה לא שם.״‬
‫״טוב, עם הבלגן שלך בכל הבית…‬
‫חיפשתי מתחת לכף עם הפודינג שמתחת למיטה?‬
‫אולי היא שם.״‬
‫הן עושות קטעים אירוניים כאלה.‬ ‫״במה הבלגן שלי משפיע עלייך?״‬
‫עוד ריב.‬
‫שוב, מי שמסיים את הוויכוח מהר,‬ ‫ממשיך בחייו כאילו כלום,‬
‫ומי שלא מסיים את הוויכוח מהר,‬ ‫הולך לחדר לריב עם עצמו.‬
‫ואנשים רבים ומגזימים.‬
‫אתה מגיע למקומות מטורפים בראש, אחי.‬
‫אתה רב עם עצמך. ״אבל אני לא…‬
‫לא.‬
‫אני בחיים לא…‬
‫אני…‬
‫אני לא מבין‬
‫מה כל כך קשה, לעזאזל,‬
‫לכבד חפצים של אחרים!‬
‫זה עניין של כבוד בסיסי, בנאדם!‬
‫אם משהו לא שלי, אני לא נוגע בו!‬
‫זהו! זה פשוט!‬
‫אם זה לא שלי, אני לא נוגע!‬
‫זה עיקרון בסיסי של כבוד, בנאדם.‬
‫זה פשוט. זה שלי?‬ ‫אני לוקח, לובש, מנגב ת׳תחת…‬
‫זה שלי! אני יכול לעשות עם זה מה שבא לי!‬
‫זה לא שלי? אני לא נוגע!‬
‫זה פשוט.‬
‫אבל בבית הזה,‬ ‫דברים שלי תמיד הולכים לאיבוד.‬
‫בגלל שלא שמים עליי זין בבית הזה.‬
‫לא שמים עליי זין.‬
‫אם אלך לאיבוד,‬ ‫אפילו את החולצה ימצאו לפניי.‬
‫הבגדים שלה שם, מגוהצים, מסודרים לפי צבעים,‬
‫מריחים נהדר.‬
‫אבל הבגדים שלי נעלמים.‬
‫והיא אפילו לא יודעת באיזו חולצה מדובר.‬
‫זאת חולצה שאני דמיינתי.‬
‫היא לא קיימת. 500 פעמים לבשתי אותה לידה,‬ ‫והיא לא יודעת איזו חולצה זאת.‬
‫כנראה יצאתי לרחוב בעירום,‬ ‫וחשבתי בטעות שאני לובש חולצה.״‬
‫אפשר להישאר שעות בריב כזה.‬
‫ודברים כאלה מצריכים תשומת לב,‬ ‫מצריכים סבלנות,‬
‫כי מערכות יחסים נגמרות בגלל שטויות,‬ ‫בגלל ריבים מטופשים.‬
‫לפני שנים, נפרדתי ממישהי בגלל שטות.‬
‫היא גנבה ממני אוכל.‬
‫אני לא אוהב שגונבים לי אוכל.‬
‫יש שני סוגי אנשים:‬ ‫אלה שאוהבים להתחלק באוכל ואלה שלא.‬
‫אני מאלה שלא.‬
‫אנחנו משוגעים. אני מקבל את זה. סבבה.‬
‫אבל זה לא שאנחנו אנוכיים.‬
‫כי הבנאדם שואל: ״רוצה מנה בשבילך?״‬
‫והן אומרות שלא!‬
‫הן מקבלות תיאבון כשהן רואות את הצלחת שלך!‬
‫הבחורה גנבה לי מהצ׳יפס,‬ ‫והזוגיות שלנו הלכה לעזאזל.‬
‫אני יודע שזה נשמע מוגזם, אבל הצ׳יפס ההוא…‬
‫זה לא היה סתם צ׳יפס. זה היה צ׳יפס טעים…‬
‫עם גבינת צ׳דר למעלה,‬ ‫עם פפריקה, פריך, עם בייקון…‬
‫ממש טעימות.‬
‫אמרתי לה,‬ ‫״זה צ׳יפס טעים. רוצה מנה בשבילך״?‬
‫״לא. רק בקבוק מים.״‬
‫״סבבה. בקבוק מים בשבילך,‬ ‫ואני מבסוט עם הצ׳יפס שלי.״‬
‫הגיע הצ׳יפס, והיא מתחילה לשלוח ידיים.‬ ‫חטפתי שוק!‬
‫״אבל הרגע… למה?״‬
‫״את רעבה? להזמין לך מנה?״‬
‫״רק רציתי אחד.״‬ ‫״אבל הם שלי.‬
‫הזמנתי כמות כזאת של צ׳יפס.‬ ‫עכשיו כבר אין כמות כזאת של צ׳יפס.‬
‫זה לא ישביע אותי.״‬
‫״אל תגזים, כולה לקחתי אחד.״‬
‫״כן, אבל לקחת את הכי טעים!‬
‫את הכי שווה, זה שיש עליו הכי הרבה גבינה.‬
‫כשהגיעה המנה,‬ ‫רציתי להתחיל לאכול מהצ׳יפס הזה.‬
‫עכשיו אני לא יודע מאיפה להתחיל.‬ ‫דפקת אותי! הלך לי התיאבון!״‬
‫״אל תהיה מגעיל.״‬ ‫״המגעיל זה אני, הגנבת זאת את.״‬
‫ואי אפשר להגיד לה כלום.‬
‫כשכועסים אומרים כל מיני שטויות.‬
‫צריך סבלנות.‬
‫בזוגיות צריך סבלנות. במשפחות גם.‬
‫כשיש ילדים, גם כלפיהם צריך סבלנות.‬
‫מי שיש לו ילדים, שיצביע.‬
‫אל תתכחשו אליהם, בבקשה.‬ ‫חלק מכם. בסדר.‬
‫צריך סבלנות כלפי הילדים. יש לי שני ילדים.‬
‫אתם יודעים מה השתנה‬ ‫מהדור שלנו לדור של הילדים שלנו?‬
‫שאנחנו מנסים להיות הורים טובים.‬
‫ההורים שלנו לא שמו זין.‬
‫הם לא היו קשובים. היו להם עיסוקים אחרים.‬
‫היה להם עיקרון בסיסי אחד: ״הוא ילמד לבד״.‬
‫לרחוץ ידיים ולא לדאוג יותר מדי.‬
‫״אתה מטפס לשם? תיזהר.‬ ‫נפלת? ככה תלמד לא לטפס לשם.״‬
‫ואתה שלושה חודשים בגבס. נכון?‬
‫והאבא מספר למשפחה:‬ ‫״תראו לאן הדביל טיפס.״‬
‫ככה גדלנו. למדנו מהמכות שחטפנו.‬
‫עכשיו לא. עכשיו ההורים מגזימים קצת.‬
‫״איך אלמד את הילד שלי?‬
‫אלוהים… הפסיכולוגית אומרת‬ ‫שאני צריך להיות דמות סמכותית,‬
‫אבל גם לדבר בשפה שלהם,‬ ‫כדי שלא יסתירו ממני,‬
‫שיסמוך עליי, שיהיה אמון בינינו.‬
‫איך אלמד אותו את לוח הכפל‬ ‫בלי לעשות לו טראומה?״‬
‫אנחנו למדנו לכפול מתוך פחד, למעשה.‬ ‫נכון או לא?‬
‫עד היום אנחנו מפחדים.‬
‫״כמה זה 6 כפול 8?״‬
‫הרפלקס עדיין קיים.‬
‫״48!״‬
‫ואיך ההורים שלנו למדו לכפול? נלך אחורה.‬
‫סבא היה חוזר עייף מהעבודה,‬ ‫אבא היה עושה שיעורים,‬
‫וסבא היה אומר לו, ״זה פשוט. 2 כפול 4…״‬
‫בום! שם חגורה על השולחן.‬
‫נכון?‬
‫והסבא… ״רואה? לא צריך להרביץ לך.‬
‫ונעבור לתרגיל הבא.״‬
‫כן… מושלם.‬
‫זו הייתה שיטה. לא הכי טובה בעולם,‬ ‫אבל ככה היו מלמדים אז.‬
‫אצלנו זה לא היה ככה,‬
‫אבל אצלי כן.‬ ‫אבא שלי הרס לנו את הביטחון העצמי,‬
‫כי הוא השווה בינינו לבינו.‬
‫נכון? ההורים של אז השוו בינם לבינינו.‬
‫והם גם לא גילו אמון בנו,‬ ‫ותמיד היו כעוסים משום מה.‬
‫אז הם היו מטילים עלינו מעמסה כבדה.‬
‫אבא שלי אמר, ״איך זה שאתה לא יודע לכפול?‬ ‫אני בגילך כבר ידעתי לחלק!‬
‫אתה כנראה מפגר בחומר.‬
‫צריך לעשות לך צילום רנטגן של הראש‬ ‫ולבדוק שהכול בסדר, כי זה לא נורמלי.״‬
‫אז כילד, זה נכנס לך לראש… ״יש לי גידול.‬
‫אני חושב שיש לי גידול,‬ ‫ולכן אני לא מצליח ללמוד.‬
‫לכן חומר הלימוד לא נקלט לי בראש,‬ ‫ואני רדום כל הזמן. יש לי גידול.‬
‫ההורים היו רבים מול הילדים.‬
‫״איך הוא לא יודע לכפול בגילו?‬
‫כמה אנחנו משלמים לבית הספר?‬ ‫זה יקר מדי, והכסף הולך לפח.‬
‫לא מלמדים אותו כלום. אני צריך ללמד אותו.‬
‫למה לשלוח אותו לבית ספר?‬ ‫אני אשמח ללמד אותו.‬
‫אני אלמד אותך. ואחזיק אותך קצר.‬
‫תוך שבועיים תלמד לכפול ולחלק.‬
‫אתפטר מהעבודה, ונאכל חרא,‬ ‫כי אף אחד אחר לא עובד בבית הזה.״‬
‫ובתור ילד קטן… ״אלוהים,‬ ‫אני לא רוצה שנאכל חרא בגללי.״‬
‫כן? מכניס את זה לזיכרון…‬
‫״אני לא רוצה שנאכל חרא באשמתי.‬
‫אני צריך ללמוד לכפול, למרות הגידול שלי.״‬ ‫אז התאמצת.‬
‫וההורים לא הסבירו.‬ ‫הם זרקו עלינו את המידע, שנבין לבד.‬
‫״איך אתה לא יודע לכפול?‬ ‫זה קל. ניקח תרגיל, לא משנה איזה. 2 כפול 4.‬
‫2 כפול 4 זה 8. נכון?‬
‫ככה זה, פשוט. במתמטיקה הכול מדויק.‬
‫2 כפול 4 זה לא 6 וזה לא 9.‬
‫נכון, טמבל? כמה זה 2 כפול 4? זה 8. ברור?‬
‫נסה את זה עם תרגיל אחר. 6 כפול 8.״‬
‫סופר על האצבעות…‬
‫ולא נתנו לנו זמן לחשוב.‬ ‫לחצו עלינו. ״6 כפול 8!‬
‫אני אומר לך, 6 כפול 8!״‬
‫הייתי עונה סתם, שיעזבו אותי. ״60.״‬
‫אבא שלי…‬ ‫״לא. הוא יצא יותר דביל מהאחרים.‬
‫הוא… היינו שיכורים ביום ההוא כנראה.‬
‫לא, אנחנו זורקים כסף לפח. אתה מקרה אבוד.‬
‫מחר נוציא אותו מבית הספר.‬
‫נתקשר לדוד שלך אלברטו,‬ ‫ומחר תתחיל לעבוד בסידור מצרכים בסופר.‬
‫לעבודת כפיים הוא מתאים.״‬ ‫ככה היו מאיימים עלינו.‬
‫והאמנו שזה באמת! חלמתי על זה בלילה.‬
‫היה לי סיוט שאני סוחב מצרכים בסופר.‬
‫הדוד אלברטו, עם מקל…‬ ‫״6 כפול 8!״‬
‫״לא יודע! יש לי גידול!״‬
‫יש גם דברים שהשתנו לטובה.‬
‫לילדים של היום יש מצפון חברתי. סביבתי.‬
‫אכפת להם מבעלי חיים.‬
‫הם מאמצים כלב, מצילים חתול…‬ ‫זה נהדר בעיניי.‬
‫כשאנחנו היינו קטנים,‬ ‫לא שמנו קצוץ על בעלי חיים. נכון?‬
‫מכרו אפרוחים צבועים בבתי הספר. זוכרים?‬
‫ביציאה מבית הספר.‬
‫קניתם פעם אפרוח צבוע?‬
‫״אימא, קני לי אפרוח.״‬ ‫״כמה זה עולה? 200 פסו?״‬
‫והיית הולך עם האפרוח ביד.‬
‫האפרוח המסכן, סובל ביד שלך.‬
‫האפרוחים האלה מצאו את מותם הטרגי.‬
‫היו ילדים שישנו עם האפרוחים.‬ ‫״אני מתכרבל עם האפרוח שלי.״‬
‫ולמחרת, האפרוח לא היה שם,‬ ‫ולא היה לנו אכפת.‬
‫״הוא בטח שמח וטוב לב איפשהו.״‬
‫אחרי שלושה ימים, היו מותחים את הסדין,‬ ‫והאפרוח היה עף לעזאזל.‬
‫נכון? הם היו נחנקים. כמה נורא.‬
‫מסכנים.‬
‫המצב השתנה מאוד. אנחנו גדלנו אחרת.‬
‫אני גדלתי בצורה שונה מאוד מכם.‬
‫בכיתות ג׳־ד׳־ה׳ למדתי בבית ספר לבנות.‬
‫הייתי הבן היחיד בכיתה.‬
‫כשאתה הבן היחיד בכיתה של בנות,‬
‫אתה נהיה אחת מהן, תרצה או לא תרצה.‬
‫המנהל של בית הספר, בזמן המסדר, היה אומר:‬ ‫״שלום לבנות כיתה ד׳ 2.״‬
‫כל בית הספר הסתכל עליי, אז גם אני נופפתי.‬ ‫לא רציתי להיות המגעילה של הכיתה.‬
‫ובמסדרים גם היו מניפים את הדגל,‬
‫כמו שעשו באותם ימים,‬ ‫בחצר הכי גדולה של בית הספר.‬
‫כולם עומדים בשורה, כל הכיתות,‬
‫באור השמש, בעמידה,‬
‫מבזבזים זמן כל הבוקר בלי ללמוד כלום.‬
‫המנהל היה אומר ״שמאלה״.‬
‫״שמאלה.‬
‫שמאלה.‬
‫להתרחק.‬
‫להישבע לדגל בארבע תנועות. אחת, שתיים.‬
‫להישבע באלוהים,‬ ‫נאמנות לדגל ולמולדת, קולומביה…״‬
‫עם המון חזרות שאני כבר לא זוכר.‬
‫״אומה אחת, מאוחדת… שלוש ארבע.‬
‫שמאלה.‬
‫להתרחק.‬
‫המנון המדינה.‬
‫שמאלה.‬
‫להתרחק.״‬
‫אתה עומד שם, עם השמש בפנים,‬
‫כולך מיובש…‬
‫הופכים אותך לרוצח מילדות! לא?‬
‫בא לך לשרוף את בית הספר על יושביו.‬
‫לא, אתה משתגע.‬
‫רגע לפני שאתה מתעלף שם… ״דבר המנהל.״‬
‫אוי, בן זונה…‬
‫הייתי שם לבד, כי הבנות לא דיברו איתי.‬
‫הן גם צחקו עליי.‬ ‫״תראו את המכוערת עם השיער הקצר.״‬
‫עד שיום אחד, ילדה אחת באה ואמרה לי‬
‫שאם אני רוצה להשתלב,‬ ‫אני צריך ללמוד לשחק במשחקים שלהן.‬
‫היא לימדה אותי לשחק ״מסוּ״,‬ ‫שזה משחק שרק בנות מכירות.‬
‫לבנים שלא יודעים,‬
‫מסוּ זה משחק שאנחנו הבנות אהבנו ביסודי,‬
‫שמשחקים עם הידיים:‬
‫רובכן זוכרות, אה?‬
‫ככה שיחקנו. זה היה נהדר.‬
‫זוכרות?‬
‫ועוד אחד, יותר מגניב, שמשחקים בשתי ידיים:‬
‫משחקים מדהימים.‬
‫והיה אחד שאהבתי, עם כוריאורגפיה. זה ככה…‬
‫שיר בן זונה. וממש ארוך.‬
‫זו לא הייתה שנה נורמלית בשבילי, בואו נגיד.‬
‫תדמיינו את כל הבנים משחקים כדורגל.‬
‫שני ילדים מדברים. ״חסר לנו שחקן.״‬ ‫״שנשתף אותו?״‬
‫ואני כזה…‬
‫העבירו אותי לכיתה אחרת בכיתה ה׳,‬
‫כי בכיתה ה׳ מתחילים לחבב אחד את השני, לא?‬
‫השלב התמים הזה בחיים.‬
‫הבנות בכיתה שלי אהבו לשכב‬ ‫בשדה גדול שהיה שם, בהפסקות,‬
‫כדי שהבנים מכל בית הספר ייראו אותן.‬
‫אז יום אחד שכבנו שם כולנו…‬
‫המנהל עבר שם ואמר‬ ‫״הגיע הזמן להעביר אותו לכיתה אחרת״.‬
‫הוא העביר אותי לכיתה של בנים,‬ ‫ושוב הייתי לבד, כי הם לא ידעו לשחק מסוּ.‬
‫עד שהשתלבתי ב…‬
‫אף פעם לא מצאתי את מקומי בבית הספר.‬
‫גם בחגים. בהלאווין, לדוגמה.‬
‫לילדים של היום יש תחפושות נהדרות,‬
‫לפי מידה, הם נראים שריריים, וזה גם לא יקר.‬
‫הנוקמים, הפנתר השחור, איירון מן,‬
‫קפטן אמריקה, ת׳ור.‬
‫גם הבנות. וונדר וומן, וונדה,‬
‫האלמנה השחורה, כל הנסיכות.‬
‫אנחנו התחפשנו למה שההורים אלתרו,‬
‫כי לא היה כסף.‬
‫הרבה בנות התחפשו לצועניות.‬
‫אם חיפשו אותך לצוענייה,‬
‫זה סימן שהמשפחה שלך הייתה‬ ‫במצב כלכלי קשה באותו זמן.‬
‫התחפושת של הצוענייה הייתה הכי זולה.‬ ‫״אין כסף. תתחפשי לצוענייה.״‬
‫אותי חיפשו לצוענייה, לכן אני יודע.‬
‫יש לי שתי אחיות. והיינו שלושתנו צועניות.‬ ‫״חמודות, לכו תבקשו ממתקים.״‬
‫ושמחנו. רק רצינו לאכול ממתקים.‬
‫ברגעי מחסור, היצירתיות מתפרצת.‬
‫לפני שנתיים הוזמנתי למסיבת תחפושות.‬
‫לא היה לי כסף לתחפושת. חשבתי מה לעשות.‬
‫טוב… לא, לא התחפשתי לצוענייה.‬
‫״מה אעשה?״‬
‫קניתי שקית חלב,‬ ‫והסתובבתי עם קצת חלב בפה, ככה.‬
‫קצת חלב בפה.‬
‫חבר שאל, ״למה התחפשת״?‬ ‫״לחצ׳קון.״‬
‫אני יודע.‬
‫אני יודע שזה מגעיל.‬
‫אבל זול.‬
‫נכון? אם אין לכם כסף,‬
‫תזכרו את הרעיון הזה בהלאווין הבא.‬
‫הפואנטה היא שככה גדלנו.‬
‫בלי כל האמצעים שיש לילדים של היום.‬
‫גם לא היה לנו אינטרנט,‬
‫ולכן היום, הסלולרי שלנו‬ ‫הוא ממש המשך של הגוף שלנו.‬
‫אנחנו מעריכים את זה,‬ ‫כי לא היה לנו את זה בילדות.‬
‫לכן אנחנו כל היום מחוברים ודבוקים לסלולרי.‬
‫ואנחנו משתמשים בו איפה שלא צריך להשתמש בו.‬
‫בתיאטרון, בבנק למשל…‬ ‫אם כי לא ברור לי למה.‬
‫בבנקים אסור להשתמש בטלפון‬ ‫מטעמי אבטחה. נכון?‬
‫אבל הטלפון הוא הדבר שמבדר אותנו.‬
‫ומחכים הרבה זמן בתור.‬
‫גם לא שמים טלוויזיה כדי לבדר אותנו.‬ ‫לא שמים חוברות שאפשר לקרוא.‬
‫בבנק אתה לא מדבר עם אנשים, כי אתה חשדן.‬ ‫ללכת לבנק זה כמו עונש.‬
‫״שבו שם ותחשבו על מצבכם הפיננסי,‬ ‫עד שנתפנה אליכם!״‬
‫אתה יושב שם ומתבייש. נכון?‬
‫אתה משתעמם ומוציא את הטלפון.‬
‫שיקפצו כולם.‬
‫אתה מנסה לעשות פרצוף רציני,‬
‫שיחשבו שזה משהו חשוב.‬
‫אתה מסתכל על ממים ושטויות…‬
‫אתה צוחק צחוק רציני.‬
‫אז בא השומר ומבקש שתסגור את הטלפון.‬
‫״סגור את הטלפון. מטעמי אבטחה,‬ ‫אסור להשתמש בטלפון בבנק. תכבד את זה.״‬
‫״כן, אדוני.״‬
‫ואז מתחיל המשחק הזה עם השומר…‬
‫שכולנו כבר מכירים.‬
‫אתה אומר, ״אעשה את עצמי טיפש,‬ ‫וכשהוא לא יסתכל, אציץ בטלפון ואחזיר לכיס״.‬
‫גם השומר עושה את עצמו.‬ ‫״תכף הוא שוב יוציא את הטלפון.‬
‫כל יום זה קורה לי. גם לי אסור להשתמש בשלי.‬ ‫משעמם לי אז אציק לו.״‬
‫אז אתה שם, משחק אותה…‬
‫אתה מפתח יכולת להקליד בלי להסתכל,‬ ‫שזאת יכולת גרועה, כי יש אוטוקורקט,‬
‫שעושה לך בושות.‬
‫פעם חברה כתבה לי ״היי, אחי״.‬
‫זה תוקן ל״היי, טפיל״.‬
‫חסמתי אותה. זה הדרדר לריב.‬
‫או ששולחים לך סרטון של גניחות.‬
‫אני חושב שכולנו נפלנו בפח הזה, לא?‬
‫ברגע הכי לא מתאים. זה קרה לי בדיוק בבנק.‬
‫המכשיר כמובן בפול ווליום.‬
‫ונותנים לסרטון שם שונה ותמונה שונה,‬ ‫כדי שתרצה לפתוח את הסרטון.‬
‫״חאמס רודריגס מספר על חזרתו לריאל מדריד.״‬
‫״מה, הוא יחזור לקבוצה?״‬
‫״לא…״‬
‫״החרא הזה במצב שקט! מה זה…״‬
‫״זה לא פורנו, זה חאמס.״‬
‫״זה לא מה שאתם חושבים…״‬
‫מגיע השומר. ״סגור את הטלפון.‬ ‫תפסיק לראות פורנו בבנק, יש פה ילדים!״‬
‫״זה לא פורנו, זה סרטון…״‬
‫״המכשיר הזה דפוק.״‬
‫ואז אתה עושה פרצוף של אידיוט…‬
‫״נפלתי בפח, גבירותיי.״‬
‫״חאמס חוזר לריאל מדריד, כן…״‬
‫הבושה חולפת די מהר.‬ ‫די מהר אתה שוב שולף את הטלפון.‬
‫ואני לא יודע למה… פעם אחת הסתכלתי שוב,‬ ‫והשומר לא היה שם.‬
‫הוא הפתיע אותי מאחור. ״סגור את זה!״‬ ‫נבהלתי וכמעט הרבצתי לו.‬
‫במקום לקבל את הטעות, אתה מסתבך בטעות.‬
‫שוב, אם לא פותרים‬ ‫את הקונפליקט מהר, מגזימים.‬
‫״אני לא משתמש בו.״‬ ‫״אז למה הוא ביד שלך?״‬
‫״כי אני רוצה שהוא יהיה ביד שלי.״‬ ‫מה הוא מתערב לי?‬
‫״פשוט תחזיק אותו?‬ ‫יש לוקרים לטלפונים בבנק.״‬
‫״לא, אני רוצה את הטלפון ביד.״‬
‫״מה הוא מתערב לי?״‬
‫ואתה סוגר אותו וממשיך לריב.‬ ‫״בסדר, לא אוציא אותו שוב.‬
‫שיירקב הטלפון! בחיים לא אוציא אותו שוב.‬
‫שיירקב! שאחטוף נמק ויכרתו לי את הרגל.‬
‫בגלל מי כרתו לי רגל? בגלל השומר.״‬
‫״לא מוציא אותו יותר. זהו.‬
‫בסדר. אבל הכלל חל על כולם, נכון?‬ ‫לא רק עליי.‬
‫גם לשומר אסור להשתמש בטלפון.‬
‫לעובדים, לכספרים, לגברת…‬ ‫לכולם אסור להשתמש בטלפון.‬
‫נכון? אם ישדדו את הבנק, כולנו נמות.‬
‫אף אחד לא יוכל להתקשר למשטרה‬ ‫בגלל שאסור להשתמש בטלפון.‬
‫נראה מי ימות ראשון.‬ ‫בגלל מי הרגו אותנו? בגלל השומר.‬
‫נראה מי ימות ראשון.״ כועס.‬
‫אנחנו תמיד מחוברים, לכן חסר לנו הטלפון.‬
‫השירות הכי חשוב בשבילנו הוא האינטרנט.‬
‫והאינטרנט הביתי במיוחד. הוא הכי חשוב.‬
‫יש כאלה שאומרים שהחשמל יותר חשוב.‬ ‫בלי חשמל אין אינטרנט, כמובן.‬
‫אבל בהפסקת חשמל‬ ‫לא מתעצבנים כמו כשנופל האינטרנט.‬
‫כועסים ממש כשאין אינטרנט.‬
‫כשאין חשמל, אפילו נהנים,‬
‫כי ברגע שיש הפסקת חשמל,‬
‫שומעים שכל השכנים בשכונה עושים אותו דבר:‬
‫״אה!״ נכון?‬
‫ברגע שנפסק החשמל, כל השכונה ״אה״.‬
‫אפילו אצלך בבית. מישהו במטבח… ״אה.״‬
‫נכנסים לחדר בריצה: ״הפסקת חשמל״.‬
‫״אני יודע, ראיתי טלוויזיה.‬
‫בואו נראה מה קרה.״‬
‫אבל כשאין אינטרנט,‬ ‫אנשים מגיעים לשיא העצבים תוך שנייה.‬
‫אנשים מתעצבנים נורא.‬
‫מתחילות לרוץ לך מחשבות:‬ ‫״אני משלם על שירות ולא מקבל אותו.‬
‫הם צוחקים לי בפנים.‬ ‫החשבון מגיע תמיד בזמן.‬
‫הם עושים ממני צחוק.״ כל זה.‬
‫אף אחד לא רוצה להתקשר לשירות לקוחות,‬ ‫כי לכולנו היו חוויות שלילית.‬
‫או שלא ענו, או שבסוף התעצבנת על אדם זר,‬
‫או שטרקו לך, או שלא קיבלת יחס טוב. בעיה.‬
‫אז, בלי שום ידע טכני,‬ ‫אתה מנסה לתקן את האינטרנט ידנית.‬
‫אתה מסתכל על המודם.‬
‫יש אנשים שמאיימים על המודם.‬
‫״זה לא עובד.‬
‫זה לא עובד, החרא הזה…‬
‫שברתי את זה?״‬
‫נכון או לא?‬
‫״לנתק מהחשמל.‬
‫מספיק.״ אין סבלנות, מחברים מחדש.‬
‫האורות מתחילים להידלק מחדש,‬
‫נורות מתחילות להבהב, ונכבות…‬
‫אתה לא יודע אם זה היה ככה‬ ‫לפני שניתקת את זה.‬
‫אחר כך זה לא עובד.‬ ‫״טוב, צריך להתקשר. אלוהים…״‬
‫עוד לפני שהתקשרת, אתה רב עם עצמך.‬
‫״הם יקשיבו לי טוב טוב, המניאקים האלה.‬
‫המניאקים האלה צוחקים לי ישר בפנים.‬
‫אני האידיוט שמשלם תמיד בזמן,‬ ‫ומנתקים לו את האינטרנט מתי שבא להם,‬
‫בגלל שהוא לא מתלונן אף פעם…‬ ‫נו כבר, אין לי את כל היום.‬
‫לא מעניין אותי.‬ ‫גם אם אצטרך להתפטר מהעבודה.‬
‫עד שיענו לי ויסדרו לי את האינטרנט.״‬
‫הבנאדם רב עם עצמו.‬
‫אתה עצבני, ומשמיעים לך הקלטה חיובית נורא.‬
‫״חשוב לנו לטפל בך.‬
‫המתן על הקו ותקבל מענה בעוד רגע.״‬
‫״חשוב להם לטפל בי? שקרנים מסריחים…‬
‫איך הם לא מתביישים.‬
‫מי נהנה לקבל תלונות? סוטים!״‬
‫אתה מקבל מערכת לניתוב שיחות.‬ ‫״לשירותים מיוחדים, הקש 1.‬
‫לטלוויזיה בכבלים, הקש 2.‬ ‫לאינטרנט נייד, הקש 3.‬
‫לאינטרנט ביתי, הקש 4.‬
‫לתוכנית הלקוח המתמיד, הקש 5. לתוכנית…״‬
‫משעמם עד מוות להקשיב לתפריט.‬
‫אתה מתחיל לחשוב על דברים אחרים,‬ ‫נכנס לעולם המופלא שבדמיון,‬
‫וכשאתה נזכר בתפריט, כבר חלפו כל האפשרויות.‬
‫אתה…‬
‫״אחייג שוב.‬
‫אחייג שוב, אבל הפעם אתלונן גם‬ ‫על ניתוב השיחות המחורבן שלהם.‬
‫זה רק בשביל שנתעצבן וננתק,‬ ‫כדי שלא נוכל להתלונן.‬
‫אבל אני לא זז מפה.״‬
‫״מדברת מריצה, איך אוכל לעזור?״‬
‫אתה יודע שהיא לא אשמה.‬ ‫אתה עצבני, אבל מנסה להיות הוגן.‬
‫אתה מנסה לנשום, להירגע.‬ ‫יש לך וריד בולט במצח.‬
‫כולך אדום, יש לך דפיקות לב…‬
‫אבל אתה מנסה לנשום.‬
‫״מריצה.‬
‫מה שלומך?‬
‫אני מתקשר בגלל שיש לי בעיה.‬
‫כן, אחרת…‬
‫לא הייתי מתקשר. נכון, מריצה?‬
‫אז התקשרתי בתקווה שתוכלי לעזור לי,‬ ‫לבדוק אצלך במערכת,‬
‫מה לעזאזל… מה מתרחש פה, מריצה. סליחה.‬
‫תחדשו את השירות בהקדם האפשרי,‬
‫כדי שאוכל להמשיך ב…‬
‫בחיים העלובים שלי, ו…‬
‫לראות ׳בטי המכוערת׳ בנטפליקס בשקט.‬
‫תודה, מריצה.‬
‫מריצה?״‬
‫״שם מלא, בבקשה.״‬ ‫היא לא שמה זין על כל מה שאמרת,‬
‫כי האנשים האלה עובדים לפי נוהל,‬ ‫והפרט הראשון בנוהל הוא השם.‬
‫אחרת אי אפשר לעזור לך.‬
‫״נסטור ריקרדו קוודו מדריד.״‬ ‫אני חושב לעצמי, ״תקראי לי ׳ריקרדו׳ לפחות״.‬
‫״אדון נסטור.״‬
‫״כן, מריצה.״‬
‫״אדון נסטור, כתוב פה שהשירות פעיל.‬ ‫כנראה מדובר בטעות.״‬
‫״לא.‬
‫לא, מריצה. זו לא טעות,‬
‫כי אני לא אהבל.‬
‫אני יודע מתי משהו עובד‬ ‫ומתי משהו לא עובד, מריצה.‬
‫אני לא קוף.‬
‫בואי ננסה להגיע להבנה, מריצה.‬
‫אין לי אינטרנט.״‬
‫״אתה מאשר? לפעמים הקליטה חלשה.״‬
‫״אין לי אינטרנט!״‬
‫״אין לך אינטרנט?‬ ‫יש לנו חבילת אינטרנט ביתי חדשה,‬
‫עם גלישה ניידת בהנחה מיוחדת.״‬
‫״מריצה, בשם אלוהים, תתרכזי.‬
‫כן, יש לי אינטרנט,‬
‫אבל הוא לא עובד כמו שצריך,‬ ‫האינטרנט שכבר יש לי.‬
‫אני על סף ייאוש, מריצה. לא…‬
‫לא, גם לי לא מגיע החרא הזה, מריצה.‬
‫אני מבין שאת עסוקה‬ ‫ושהבעיה שלי לא מעניינת אותך,‬
‫אבל תני לי איזה מידע,‬ ‫כדי שאוכל לסדר את זה ידנית,‬
‫ואניח לך.״‬
‫״המידע הזה זמין באתר שלנו.״‬
‫״מריצה הזאת…״‬
‫״שאלה אחת, מריצה. בכל הכנות. אני…‬
‫אני מרגיש שנוצר בינינו חיבור‬ ‫בשיחה הזאת, מריצה.‬
‫איך לעזאזל אקרא את המידע באתר‬ ‫אם אין לי אינטרנט?‬
‫אני קוסם, מריצה?‬
‫אני אומן אשליות, מריצה?‬
‫אני יודע מה יקרה, מריצה.‬
‫אני אשלוף כבל קסמים מהתחת,‬
‫אחבר אותו למודם,‬
‫ויהיה לי אינטרנט בלי הגבלה לנצח, מריצה!‬
‫זה מה שיקרה?‬
‫יהיו לי 500 מגה הודות לקסם של התחת שלי?‬
‫אל תשחקי איתי, מריצה.‬
‫אני שומע צחוקים שם, מריצה.‬
‫אתם צוחקים עליי.‬
‫כואב לי בחזה, מריצה.‬ ‫יד שמאל שלי נרדמת.‬
‫את תישאי באחריות‬ ‫על כל בעיה רפואית שתקרה לי פה,‬
‫כל התקף לב. הכול מוקלט. מריצה הרגה אותי!‬
‫אוזלת היד של מריצה הרגה אותי!‬
‫מריצה, אני לא…‬
‫אני צריכה תמיכה טכנית. את לא עוזרת לי.״‬
‫״תמיכה טכנית זה מוקד אחר. אעביר אותך.״‬ ‫״לא!״‬
‫שמים אותך בהמתנה.‬
‫צריך סבלנות.‬
‫אכלנו אותה. כל יום קורים לנו המון דברים.‬
‫לא מזמן מישהי ניגשה אליי אחרי הופעה ואמרה‬
‫״תודה, ריקרדו. הייתי צריכה לצחוק.‬ ‫האמת שאני בתקופה לא קלה.‬
‫האמת שאני בדיכאון כבר כמה שבועות,‬ ‫עצובה כבר כמה חודשים…‬
‫טוב, הכול התחיל בשנת…״‬ ‫סיפרה לי את כל הסיפור.‬
‫היא סיפרה לי שאפילו שקלה להתאבד.‬
‫היא סיפרה לי את זה.‬ ‫אני לא אדם חיובי, מעודד,‬
‫ואני לא יודע לתת עצות.‬
‫אני חושב שאחת הבעיות הכי גדולות‬ ‫היא שאנחנו רבים מדי.‬
‫לא רציתי להיות פזיז וחסר אחריות.‬
‫לא רציתי לתת לה עצה לא טובה.‬
‫״אבל להצחיק, זה אני יודע.״ אז אמרתי לה,‬ ‫״גם אני ניסיתי להתאבד הרבה פעמים״.‬
‫״ברצינות?״‬ ‫״כן. פעם נמאס לי מעצמי.‬
‫לא ידעתי מה לעשות. רציתי מוות אלגנטי.‬
‫שאם יכתבו על זה בצהובונים,‬ ‫זה יישמע יוקרתי.‬
‫עם הכותרות המחורבנות שהם שמים שם…‬
‫״הבדיחה עלתה לו ביוקר״, והוא כזה…‬
‫אמרתי לה, ״אם את בכזה מצב רע‬ ‫שאת רוצה להתאבד, את כנראה לא תצליחי״.‬
‫״למה?״‬ ‫״כן, ככה זה מזל רע.‬
‫הוא מפריע להשיג את המטרות שלנו.‬
‫אם את במצב שאת רוצה להתאבד,‬ ‫את כנראה לא תצליחי.‬
‫זה יתפקשש לך. התחלתי לחשוב,‬ ‫אם אקנה אקדח ואירה בעצמי,‬
‫יש לי כזה מזל רע שאצא מזה מגמגם אבל חי.‬
‫אם אנסה לתלות את עצמי, אהפוך לצמח.‬
‫אם אבלע רעל, יידפק לי איזה אבר,‬
‫ואצא מזה כבד לשון או משהו כזה.‬
‫אם אנסה לטבוע, יציל אותי איזה אזרח טוב‬
‫שלא מבין את הדינמיקה‬ ‫ושאין לו כבוד למוות של אחרים.‬
‫אז החלטתי לעשות הכול ביחד.״‬ ‫״איך?״‬
‫״קניתי אקדח, חבל, רעל,‬ ‫ועמדתי על צוק מול הים.‬
‫לפני שקפצתי, נשאתי תפילה,‬ ‫כי לפעמים אני לא עקבי.‬
‫׳אלוהים שלי, תעשה שכל זה יצליח.׳‬
‫וקפצתי, ותראי איזה מזל רע:‬
‫מהעוצמה של החבל סביב הצוואר שלי,‬ ‫הגוף שלי עשה רפלקס לא צפוי,‬
‫נפלט כדור שחתך את החבל,‬
‫נפלתי לים ובלעתי כל כך הרבה מים‬ ‫שהקאתי את הרעל.״‬
‫היא הסתכלה עליי ככה.‬
‫״אתה משוגע.״‬ ‫״כן, אבל אני חי.״‬
‫וכל עוד אני חי, אני נהנה מהרגע,‬ ‫כי אין לדעת כמה זמן הוא יימשך.‬
‫והיה לי לעונג לבלות אותו איתכם הערב.‬
‫תודה רבה שחייכתם,‬
‫תודה רבה על מחיאות הכפיים והאנרגיה הטובה.‬
‫תודה רבה לכם.‬
‫תודה. תודה רבה לכם.‬
‫צ׳או. תודה. להתראות.‬
‫שמרו על עצמכם. תודה. צ׳או.‬
‫צ׳או.‬
‫תודה רבה, צ׳או!‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין‬