Downloaded from YTS.MX
Ricardo Quevedónak hívnak.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Harminchét éves vagyok.
Házas vagyok és pesszimista.
Pardon, humorista.
Néha semmi nem a terv szerint alakul.
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Nálam minden fordítva sül el, ami sok mindent megmagyaráz.
Ettől függetlenül kitartóan igyekszem.
Újra és újra nekiveselkedek.
Húsz éve próbálkozom, mint egy idióta,
és mindent megteszek, hogy megnevettesselek titeket.
A SZEMÖLDÖKKIRÁLY
Ha már belefáradtatok mások majmolásába,
a tökéletesség hajszolásába,
szusszanjatok egyet, nézzétek meg ezt a műsort!
Nem szégyen néhanapján feladni.
Mert tudjátok, mit? Baromira nem számít, mit teszünk.
Holnap még rosszabb lesz.
HOLNAP MÉG ROSSZABB LESZ
Jó estét!
Köszönöm szépen!
Üdvözlök mindenkit! Köszönöm szépen!
Köszönöm szépen ezt a meleg fogadtatást!
Igazán megindító, spontán és szívből jövő.
A nevem Ricardo Quevedo,
vagy ahogy mostanság ismernek, Liss Pereira férje.
Sokan így ismernek.
Az utcán mutogatnak rám: „Az ott Liss férje, Alejandro Quevedo”.
Hát, jó.
Fantasztikus, hogy itt vagytok,
hogy eljöttetek a saját kis kuckótokba, a humor eme oázisába,
hogy nevessetek egy jót a körülmények ellenére.
Annak ellenére, ami körülvesz minket már oly hosszú ideje,
ami igencsak próbára teszi a türelmünket, ugye?
Türelmesnek kell lennünk, különben eldurran az agyunk,
és elküldünk mindenkit a francba.
Erőt próbáló feladat, de nincs mit tenni.
Kezdve ott, hogy kilépünk az ajtón. Vidáman elindulunk,
de amint beülünk a kocsiba, máris meg kell védenünk magunkat,
mert ugye mindenki hülye, csak mi nem.
Rajtunk kívül mindenki más képtelen az együttélésre.
Nekünk megy, mindenki más hülye.
A motorosok az autósok agyát cseszik fel.
„A faszért nem tudnak odébb húzódni? Muszáj a sáv közepén szarakodniuk?”
Ha autóval megyünk, a motorosokat kurvaanyázzuk.
„Itt centizgetsz mellettem, köcsög! Hogy eredne el az eső, és áznál szarrá!”
A motorosok az autósokat szidják.
„Belehalnál, ha elengednél, barom? Nem tudsz egy kicsit arrébb menni?
Itt szlalomozhatok. Életveszély!
Azért járok motorral, hogy ne a dugóban rohadjak.
Könyököljük csak le a csávó tükrét!”
A bringások be vannak szarva.
„Rám ne dudálj, mert szívrohamot kapok!
És ha kést fognak rám, és elveszik a bringám?
Istenem, segíts!”
Be vannak szarva.
A futárok jönnek szembe. „Együtt döglünk meg, baszki!”
Szarnak bele.
Nem nyugszanak, amíg ki nem nyírnak minket.
Na!
Szóval…
Mindenki anyáz mindenkit.
Nem ártana tanulnunk egy kis türelmet, nem?
Muszáj, különben bedilizünk.
És hát ugye mindig befeszülünk.
Ha autóban ülünk, ha biciklin. Befeszülünk.
Ez elég jellemző ránk, kolumbiaiakra.
A végsőkig befeszülünk.
Ez a mottónk. Fociban a selejtezők alatt ugyanez.
Utolsó meccs:
„Ha Peru négy góllal veri Venezuelát, mi pedig…”
Befeszülünk a végsőkig.
A választások alatt is.
Drukkolunk a jelöltünknek: „Istenem, bár nyerne!
Nem nyert, rá is csesztünk. Ugye?
Befeszülünk a végsőkig. Ez szerepelhetne a címerünkben.
Ez a kolumbiai virtus.
Most az áll ott: „Törvény és rend.” Közünk nincs ehhez.
Ha az állna a címerben: „Befeszülünk a végsőkig”,
azt mondanánk: „Igen!
Ez az én hazám. E mögé be tudok állni.” Nem igaz?
Hozzászoktunk ehhez a szarviharhoz, ami itt megy több mint két éve.
Mi már a pandémia előtt otthon ragadtunk.
Ha emlékeztek, már a Covid előtt is az volt,
hogy elbarikádoztuk magunkat otthon
a tüntetések, felvonulások miatt.
Jól beszartunk.
Aznap este, mikor úgy volt, hogy tolvajok törnek be
Kolumbia összes zárt lakóparkjába.
Egyszerre!
Emlékeztek rá? Azóta sem térek magamhoz.
Komolyan, nem térek magamhoz.
Mint amikor valakinek a nénikéje elindít egy lánclevelet.
Tutira. Valakinek a nénikéje volt.
„Tolvajok fogják megrohamozni otthonainkat!”
Mindenki megosztja,
és az összes lakóközösség azt hiszi, hogy rájuk vonatkozik.
Szóval a lakók botokkal felfegyverkezve felvonultak a kapuhoz,
hogy megvédjék az otthonuk becsületét.
Senki nem jött végül.
Meg is állapították: „Lám, mire képes az összefogás.”
Sehova nem tört be senki, de a nejem nem tágított.
„Eredj le te is a kapuhoz! Még azt hiszik, letojjuk a szomszédainkat.
Vágják majd a pofákat a liftben.”
Mire én: „Minek? Álmos vagyok, és verekedni sem tudok.
Még botom sincs, törhetem el a seprűt.
És ha nem jönnek, másnap vegyek újat, mint valami balfasz?
Ha jönnek, akkor meg elveszik, és rácsesztem.
Beviszel hajnali 3-kor a sürgősségire egy seprűnyéllel a seggemben?
Nem túl jó terv, mi?
Főzzünk nekik kávét, jó?”
Leszaladtam a kávéval.
„Szomszédok! Egy kis kávé a várakozáshoz. Kellemes vadászatot kívánok!”
Elhúztam a picsába aludni.
Sosem aludtam még ilyen jól.
Életem legcsendesebb éjszakája volt. Negyven faszi vigyázta az álmom.
Az őr egy percet nem aludt. Az estéjét rendesen elcseszték.
Jókora volt a forgalom. „Mikor mennek már innen ezek a kretének?”
Dehát ez van, nem igaz?
Úgy öntik ránk a hazugságokat, hogy lehetetlen hozzászokni.
Mindegy.
Az első pár hónap nehéz volt. Bezárkózva, bizonytalanságban…
A család fő seggfejét küldték mindenhol a boltba, nem?
Hogy bevásároljon.
Az illető ott sem volt a családi megbeszélésen.
„Küldjük őt, nem? Anyát mégsem küldhetjük.”
Neki azt mondták: „Menj, te vagy a legkeményebb!
Rajtad nem fog semmi.” És el is ment szépen.
Az első és legfontosabb a WC-papír. Mint mindig ebben az országban, nem?
Nem értem, miért, de ha gáz van, a WC-papír élet-halál kérdés.
Fura ez a rettegés, hogy nem tudják kitörölni a seggüket.
Nem a kaja fogy el először?
Abból lesz a szar, vagy mi.
Van még 30 tekercs WC-papírod. „És most?
Nincs kedvem szarni, vettem volna banánt helyette.”
Ezért viszed a bőröd a vásárra, majd vállalod a megaláztatást?
Mert nem jutsz ám be olyan könnyen.
Lépnél be a szatyrokkal: „Be ne gyere!
Fertőtlenítés!”
És már spriccelik is.
Te meg: „Mi van?” Tele a szemed fertőtlenítővel.
„Levetkőzni, egy-kettő! Tele vagy vírussal. ”
Egy szál faszban állsz az ajtóban: „És most?”
„Tusolás, ne nyúlj semmihez!”
„Hol a fürdő?” Szart sem látsz a fertőtlenítőtől.
A ruhád a földön. „Vedd már fel!” „Vedd fel te!
Tiszta vírus az a szar. Gyorsan, a mosógépbe vele!
Hagyd ott, pusztuljon a vírus!”
„Olyan lett a kezem!” „Jaj, hozzáértem!”
„Gyorsan, nyomás kezet mosni!”
„Tilos bemenni. Megvárjuk, míg meghal a vírus.
A fürdőszoba egy hétre lezárva.”
Nem ismertük a vírust,
és csináltuk ezt a sok baromságot, aminek nem volt semmi értelme.
Az emberek kukazsákban mentek vásárolni.
Nehogy megfertőződjenek.
Fertőtlenítőbe áztatott cipőben.
Azok az undorító, nedves rongyok, leterítve mindenhol.
Volt, aki az autója kerekét is fertőtlenítette.
Majd rájöttek, hogy felesleges. Fogtuk a fejünket.
„Szólhattatok volna, minden pénzem fertőtlenítőbe öltem.
Sokan nem oltatnak a hülye elméletek miatt.
„Én aztán nem kérek oltást, mert belém rakják a chipet,
ami megzavarja a műholdjeleket. Ettől áll le mindig a Facebook.
Így kémkedik utánunk Zuckerberg.”
Képzeljétek már el a szituációt!
„Rohadtul unatkozom, lássuk!
Most felszállt a vonatra, vajon hova készül?
Reméljük…”
Édes istenem! De persze, kémkedik utánunk.
Volt már, hogy dumáltatok valamiről, aztán jött az ezzel kapcsolatos reklám?
Aztán csak nézünk: „Jézusom, mi folyik itt?”
A szar is belénk fagy ilyenkor.
Sokanak nem mindegy ám, hogy milyen oltást kapnak.
Azt mondják…
Persze mikrózott kaján élnek,
de azért válogatnak: „Én csak Pfizert adatok be.”
Válogatnak.
„Csak Pfizert adatok be, a többit nem is tesztelték.”
„Nem is tudom, a test a lélek temploma.
Vigyáznom kell, mit viszek be a szervezetembe.”
Este meg simán kinyalják a párjuk seggét. Így megy ez.
Bizony.
Ez van, mit lehet tenni?
Na, jól van.
Már elnézést kérek.
Nehogy még valaki kiakadjon.
„Jézus Mária
Anyukámmal nézem a műsort,
ez a trágár bunkó meg ilyen undorító dolgokról beszél.”
Mindenki úgy dug, ahogy akar.
Nem igaz?
„Isten őrizz!
Én szerelmeskedek, nem dugok. Mi ez a beszéd?”
Akiket kiborít ez a szó, rém szarul csinálják.
De hagyjuk is!
Nem lovalom bele magam, csak dől belőlem a hülyeség.
Hamar beleuntunk az egészbe.
Az elején pokoli nehéz volt hozzászokni az egészhez.
Mérhetetlen türelem kellett hozzá.
A párunkhoz még annál is több, nem igaz?
Bonyolult volt ez a karanténozás.
A párunk az agyunkra megy, ami tök normális.
Ugye?
Az itt ülő párok persze felhördülnek: „Miről pofázik ez a tahó?
Mit képzel ez? Én imádlak, drágám.”
De belül tudják, hogy igazam van.
Azért van velünk a másik, hogy az agyunkra menjen, nem?
Persze nagyobb a szerelem, mint a bosszúság.
Másképp bedobnánk a törülközőt.
De az idegesítő dolgok felőrlik az agyunkat.
Szépen, lépésről-lépésre.
Nem igaz?
A bosszantó apróságokat elnyomja az ember.
De a harag nő, és kezdjük így méregetni a másikat.
Felgyűlik a szar.
A lelki szemeink előtt már látjuk a szakítást meg a sok szarságot.
És ez tök normális. Közben nagy a szerelem.
De bonyolult, rengeteg türelem kell hozzá.
A bosszantó dolgokat elviseljük, mert mindenki intézi a saját dolgait.
Munkába megyünk, találkozunk más emberekkel,
elmegyünk ide-oda.
De a karantén első hónapjaiban erre nem volt lehetőség.
Eldurvultak a viták.
A nagy semmin. Csip-csup hülyeségeken. A másik látványát sem bírtuk elviselni.
„Mi van?” „Nem is mondtam semmit.”
Minden szóra azonnal ugrottunk.
Egy csepp türelmünk sem maradt.
A párok tudják, miről beszélek.
Tegye fel a kezét, akinek van párja! Vannak páran…
Majdnem mindenkinek van párja!
Ez fantasztikus, örülök.
Otthon is feltehetitek. Ne érezzétek magatokat egyedül!
Erre most…
a magányos harcosok otthon…
Nyugodtan tegyétek fel ti is!
Tegye fel a kezét, aki jelenleg szingli!
Látok párat, jól van.
Köszönöm! Remélem, hamarosan jóra fordulnak a dolgok.
Komolyan ne vegyétek! Csak hülyéskedek.
Kedves szinglik, olyasmit mondok, amiről még nem tudtok.
A házas emberek nevében mondom. Mind igazat adna nekem.
Kedves szinglik! Nem tudjátok, milyen jó dolgotok van.
Nem hiszitek el, de így van. Csak ti nem tudtok róla.
Élvezzétek ki a pillanatot!
Hogy Diomedes Díazt idézzem: „Dugásra fel!” Ami a csövön kifér.
Élvezzétek ki, jó?
Utólag bánjátok majd, hogy nem éltetek a pillanatnak.
Értitek?
Használjátok ki!
Jól van?
Egyeseknek van párja, másoknak nincs. És aki nem tette fel a kezét?
Járnak köztünk idióták.
Vannak páran, mi?
„Randizgatok valakivel, de semmi komoly.
Feltegyem a kezem?”
Másoknak gőzük sincs, mit néznek. „Jézusom, mire jöttem?
És biztos vannak olyanok, akik szarnak bele az egészbe.
Tegye fel a kezét, aki szarik erre a szavazásra!
Kösz, haver! Nagyon kedves tőled.
Vannak olyanok… Semmi gond. Itt mindent szabad, tökre rendben van.
Tegye fel a kezét, aki szerint tök felesleges ez a szavazás!
„Mehettünk volna tovább, enélkül is jól meglettünk volna.”
Oké, vannak páran.
Kösz a visszajelzést!
Értékelem az őszinteséget.
Tegye fel a kezét, aki szerint jó ötlet!
„Fel kellett volna tenni a kezem.
Elnézést a faszkalap viselkedésemért.
Innentől mindenben rész veszek, vezeklésül a hülyeségemért.”
Kösz, haver, kedves tőled! Egyesek képesek elismerni a hibáikat.
Tegye fel a kezét, aki szerint túltolom ezt a szavazósdit!
„Haladjunk már! Egy vagyont fizettem érte,
hogy megnézzem ezt a seggfejet, és…” Köszönöm szépen! A többség!
Egyesek még mindig nem szavaztak semmire.
Talán bunkó kérés, de a félkarúak nyugodtan fütyüljenek.
Senki? Akkor megvolnánk.
Vagy felcsesztem az agyukat. Az is elképzelhető.
Minden tisztelettel.
Lehet, hogy ezt most felvették, és megy a közösségi médiára.
Köszönöm!
Tudtátok, hogy megszaporodtak a válások a pandémia alatt?
És a szakítások is.
Ha még együtt vagytok ezután a szar után, adjatok hálát!
Birkatürelmetek van.
Ha meg vége lett a járvány alatt, megeheti a fene!
Amiben nincs örömünk, szabaduljunk meg tőle!
Lépjünk tovább, baszki!
Semmi gond.
Amit most mondok, azon a világ összes párja összeveszett már.
A hülye kérdésekre gondolok, mint például: „Hová menjünk?”, „Mit akarsz enni?”
Ha egyik fél sem tud dönteni, az veszekedést szül.
Nem szívesen tartjuk a hátunk, ha valami balul sül el.
Egyszer megtörtént, elküldtek a francba, többé nem vállaljuk a felelősséget.
„Dönts te!” „Te mit akarsz”? „Nekem mindegy.” „Nekem is.”
A végén rábasznak, és éhesen mennek haza. Ugye?
Egyikük sem hajlandó dönteni.
Kedves hölgyek, mondok valamit.
Mielőtt mi, férfiak megkérdezzük, mit akartok enni vagy csinálni,
szépen felkészülünk,
lelket öntünk magunkba.
Győzködjük magunkat. Társalgunk saját magunkkal.
Feltöltődünk pozitív energiával. Azt mantrázzuk:
„Ma nem fogok veszekedni.
Nem fogok veszekedni, türelmes leszek.
Megkérdezem, hova szeretne menni, és ennyi.
Velem ne törődjön! Én nem számítok.
Megennék egy steaket,
de ha valami telibe vert salátázót választ,
megszívattam magam.
Ehetek kenyeret.
Vagy annyi vizet iszom, amíg ki nem pukkadok,
vagy nyomom a homleszdiétát:
lefekszem, hogy ne érezzem az éhséget.
Majd holnap bőségesen bereggelizek.
Nem fogok veszekedni. Olyan szép az a nap, türelmes leszek.
Ha ezt is akarja, én nem veszekszem. Ha tésztát akar, megőrülök.
Mindig arra a sajtszószos szarra vágyik.
Én meg puffadok tőle, szóval este nincs szex, rábasztam.
Rábasztam. Hajnali 3-ig fingok, mint a ló.
Nem, ez a tészta óriási öngól.
Eszem kenyeret.
Nem veszekszem.
Odajárulok tele jóakarattal, pozitív energiával.
„Drágám, mire vágysz, hol vacsorázzunk?”
„Passz, te mit akarsz?”
Mert persze ő is lefuttatta a gondolatmenetet.
Ezt a belső monológot. Még azelőtt, hogy megkérdezted.
„Mindig azt kérdezi, mit akarok, aztán meg vágja a pofákat.
Akkor mi a francnak kérdezi?
Válasszon ő! Úgyis steaket zabálna minden kurva alkalommal.
Aztán pedig három napon át nem szarik.
Majd hisztizik: 'Puffadok, tuti a saláta az oka.'
A saláta? A sok hús, amit folyton eszel!
Meg kéne etetni papajával, hátha úgy kitolja.
A francokat. Válasszon ő!
Saláta mindenhol van. Amúgy is csinálom ezt a böjtöt, leszarom.
Te mit szeretnél?”
„A kedvedben akarok járni.
Miért nem választasz valamit, amihez lenne kedved?
Nehogy már összevesszünk rajta.
Ne veszekedjünk!
Még időben vagyunk…
Játsszunk valamit! Ami először eszedbe jut, azt fogjuk enni.
Mit szeretnél? Rajta!” „Várj, lássuk csak! Tésztát.”
„Basszus,
tésztát?
Kellett nekem ilyen idióta játékot kitalálni.
Ezt sikerült választani? Tésztát?
Jól van, együnk tésztát!
Ebbe a harcba jobb nem belemenni. „Legyen tészta!
Nézek valami savlekötőt.
Semmi kedvem a tésztához, de essünk túl rajta.”
Eddig minden oké.
Csak a nőknek mindig újabb ötleteik támadnak.
Úgyhogy útban a tésztázó felé
felsorolnak egy rakat helyet,
ami nem tésztázó,
de biztos, ami biztos.
Már lefixáltuk azt a kurva tésztázót!
De nem.
Útközben félreáll a kocsival, és megszólal:
„A közelben olyan isteni arepast adnak, hogy eldobod az agyad.
Kérhetsz rá mindent, csirkét, marhát,
bármilyen szószt avokádóval. Egyszerűen mennyei. Egy perc innen.”
Mondom: „Jó, kicsim, de most arepast kérsz vagy tésztát?”
„Csak felvetettem, ha úgy alakulna.”
„ Most már maradjunk a tésztánál!” Megérkezünk a tésztázóhoz.
„A sarkon olyan szendvicset adnak, hogy megőrülsz.
Kérhetsz bele húsgolyót, pikáns szószt, bármit.
Egy ugrás innen.”
„Kicsim, most akkor arepast akarsz, szendvicset, vagy tésztát?
Mit szeretnél?” „Nem tudom, te mit akarsz?”
„Csak ennék végre valami szart.
Egyetlen kellemes napot akarok ebben a kurva életben. Megoldható?”
„Ne légy bunkó!”
„Csak szerettem volna a kedvedben járni, kicsim.
Miért nem vagy képes dönteni? Mit legyen? Arepas, szendvics, tészta?
Lefixáltuk a tésztát, pedig nem is kívánom.
Mi a faszt akarsz enni? Döntsd már el végre!
„Már rohadtul nem kell semmi.
Haza akarok menni. A bunkóságod elvette az étvágyam.”
És dühösen hazakocsikáztunk. A végtelenségig tart egy ilyen kocsikázás.
Csendben egymás mellett, meg-megállva a pirosoknál,
az éhséged már el is ment a dühtől, fel tudnál robbanni.
Meg sem mukkansz, mert a másik még támadásnak veszi.
Csak olaj a tűzre. Még a torkodat sem köszörülheted meg.
Krákogsz egyet, erre: „Mondd a szemembe, ha mered!”
Jobb befogni.
Bármi kirobbanthat egy veszekedést.
Hogy szokás lezárni egy vitát?
Az egyik bocsánatot kér, ugye? Aki sárosabb a balhéban.
Ez esetben a férfi, aki mérgében gorombáskodott.
Bocsánatot kérsz.
Egy tipp, ilyenkor tanácsos megvárni, hogy elpárologjon a dühöd.
Mert ha még mindig idegesek vagyunk, csak újabb vitát provokálunk ki.
Nem tudunk bocsánatot kérni piszkálódás nélkül.
Ironizálgatunk, szurkálódunk, hogy felbosszantsuk a másikat.
A másik persze leveszi, és kiakad.
Szóval ömlik belőlünk a szarkazmus. „Sajnálom, kicsim!
Én toltam el, mint mindig.
Az én hibám, mert te nyilván tökéletes vagy, és sosem hibázol,
én meg egy igazi balfék, aki onnantól, hogy felkel,
mindent elcsesz, amit csak lehet.
A bocsánatodért esedezem, felség.
Mert én legalább képes vagyok erre, egyes előkelőségekkel ellentétben.
Legközelebb majd eszünk arepast, szendvicset és tésztát.
Egyszerre.
Elviszem egy igazi vacsorakörútra, hercegnőm.
Megfelel kegyednek?”
„Te teljesen hülyének nézel?” És megy tovább a civakodás.
Mondom a megoldást. Előbb az uraknak. Pofonegyszerű.
Ha legközelebb előhozakodtok valami programmal,
kövessétek ezt a négy lépést!
Ne feledjétek, a lépések mindig ugyanazok!
Egy: megkérdezni, mihez van kedvük. Kettő: dühroham.
Három: bocsánatkérés.
Négy: lefekvés dühösen, korgó gyomorral. Rendben?
Fordítsátok meg a sorrendet!
Cseréljétek fel a lépéseket, és meséljétek el, hogy ment!
Legközelebb, ha ilyen helyzetbe kerültök,
először dühroham, majd bocsánatkérés, aztán húzás a francba kajálni. Oké?
Próbáljátok ki, és meséljetek!
Ha az asszony megkérdezi, hová menjetek,
verjétek ki a balhét.
Minden magyarázat nélkül.
Túlozzátok el! „Nem eszem semmit, baszki!” És tűnés.
Ő meg csak néz.
Robbanásszerű, váratlan reakció legyen.
Ok nélkül.
„Lófaszt sem akarok enni, ne beszélj nekem kajáról!” El.
Meg fog döbbenni, hisz nem szoktál ilyen bunkó lenni.
„Mivel akasztottam ki ennyire?”
Gyorsan vissza is kell ám jönni.
Ha hagyunk neki időt gondolkodni, felhúzza magát, és vége a dalnak.
Igen kényes a helyzet.
Gyorsan kell cselekedni.
„Nem eszem semmit!” Kisétálsz öt másodpercre.
Ha begőzöl, gyorsan visszamész meakulpázni.
Két egyszerű lépés fél perc alatt.
„Nem eszem semmit!” Utána elszámolsz ötig.
Visszamész, bocsánatot kérsz.
„Elborult az agyam. Bocsáss meg, szerelmem!
Te nem érdemled ezt.”
Túlozd el!
„Te nem ezt érdemled. Te vagy ez életem, szeretlek.
Ne haragudj, elcsesztem! Aljas szemét voltam veled.
Istenre kérlek, és mindenre, ami szent. Bocsáss meg, szerelmem!”
Kikészít ez a sok számla, a munka, és rajtad vezetem le.
Tudod, hogy szeretlek. Te vagy az életem.
Van egy cseppnyi irgalom a szívedben
eme hitvány féreg iránt, aki meg sem érdemel téged?
Mire ő így szól:
„Jól van.”
És amíg össze van zavarodva, bedobod, mit akarsz enni.
„Ne együnk steaket?”
Mire ő…
„Hogyan?”
És ennyi.
Egy szót sem szól majd odafelé, az tuti.
Azt gondolja majd: „Szegénykém!
Milyen óriási súly nehezedik a vállára.
Remélem, ízlik majd neki a steak. Megérdemli.”
Semmi az egész.
Csak kreatívnak kell lenni. Ez a titok nyitja.
Oké?
A nőknek ezerszer könnyebb dolga van.
Elárulok egy féltve őrzött titkot. Egyesek sosem kelnek vidáman.
A férfiak tudják, mire gondolok.
Sosem mondjuk: „Mily csodás napunk van!
Ma enyém a világ.” Dehogy!
Egy férfi mindig aggódva ébred,
azzal a baljós érzéssel, hogy valami nem oké, valamit elfelejtett,
valamit elszúrt , csak nem tudja, mit.
A nőknek könnyű. Csak ki kell találniuk egy problémát.
Úgyis azt hisszük majd, hogy mi hibáztunk. Ha van miért, ha nincs.
Csak annyi a dolgotok, hogy célozgassatok valamire.
Tűnjön úgy, mintha vaj lenne a fejükön. Ennyi a lényeg.
Nézzetek rájuk számonkérő tekintettel.
Ki fognak borulni. „Basszus, mit csináltam már megint?
Mekkora barom vagyok, látod?”
Egyik dolgot baszom el a másik után.
Eltűnődnek: „Hisz csak most keltem fel.
Mi a francot művelhettem? Álmomban valamit? Ugyan!”
Aztán kérdezzétek meg: „Minden rendben?”
És már csak be kell dobni egy nevet. Mindegy, mit.
A célnak bármelyik megfelel.
„Ki az a Catalina?”
Talán egy Catalinát sem ismer,
de azt hiszi majd, hogy a másik sejt valamit.
Hogy vádolják. Hogy a tudta nélkül elcseszett valamit.
„Picsába, már megint elbasztam.
Micsoda balfék vagyok. Folyton mindent elcseszek.
Mit műveltünk azzal a lánnyal? Catalina? Még csak nem is rémlik.”
Te emlékszel valamire? Nem, jól viselkedtünk.
Catalina? De ha ő mondja, tuti elcsesztem. Hülye barom vagyok.
Nem tudom, kicsim. Miért?”
Folytassátok!
„Tudod te, miért.”
„Persze hogy tudom. Milyen hülye kérdés.
Édes istenem!”
Amikor épp rosszul lenne az aggodalomtól, dobjátok be: „Éhes vagyok”.
Meglátjátok, kapva kap az alkalmon.
„Nem ennél tésztát? Imádod a tésztát. De még hogy!
Meghívlak. Haza felé beugrunk arepasért is, hogy legyen otthon.”
A lényeg a türelem. Hiszen mind különbözőek vagyunk.
Egy kapcsolatban az egyik fél mindig szétszórtabb, mint a másik.
Tegye fel a kezét, aki rendetlen!
Ők meg fognak érteni.
Nálunk én vagyok a rendetlen.
Mi kérünk elnézést a pedáns, rendszerető emberektől.
Bizonyára maga a pokol egy rendetlen emberrel együtt élni.
Bocsássatok meg! A mi hibánk. Mint mindig.
De figyeljetek ide!
Semmi nem készít ki minket annyira, mintha rendszerezik a kupinkat.
Ne merészeljétek megpróbálni, mert csúnya vége lesz!
Ránézésre talán kupinak tűnik, de mi pontosan tudjuk, mi hol van.
Ha megbolygatják, az egyensúly felborul, mi pedig ki.
Magyarázzuk a magyarázhatatlant.
Mondjuk tartunk az ágy alatt egy kanálka nutellát.
Undorító dolog, ebben egyetértünk.
De ha bejönnek, és elviszik a kanalat,
azt hisszük, valami zavar támadt az erőben.
„Hol a nutellás kanalam?”
Egyszerűen nincs az ágy alatt. És most nem tudok nutellát enni.
Csak azzal eszem a nutellát, hová tűnt?”
Eltúlozzuk. Magyarázzuk a magyarázhatatlant.
„Én voltam, teljesen ellepték a hangyák.” „Ők a barátaim, oké?
Beugrottak hozzám nutellázni. Miért nem kérdezel előbb?”
Jó sok türelem kell hozzájuk.
Mindannyiunknak vannak kedvenc ruhái.
Általában a nőknél egy blúz, egy szép ruha,
egy nadrág, amiben istenien mutatnak, és magabiztosnak érzik magukat.
Amit különleges alkalmakkor hordanak.
A férfiaknál egy sima ing. „Ez az ing tökéletes lesz.
Különleges alkalmakra is.”
Jön a különleges alkalom, vennéd fel az inget.
A csíkos ingedet, tegyük fel.
Benézel a szekrénybe, keresed a csíkos inget,
de nincs sehol.
Elborul az agyad.
A párok tudják, miről beszélek.
Az ösztönös reakció nem a gondolkodás: „Hol az ingem? Hová tehettem?
Hordtam volna mostanában?” Nem. Arra gondolsz, hogy valaki elvitte.
„Folyton hozzápiszkálnak a cuccaimhoz, és elpakolják.”
És feldúlva kérdőre vonod a párodat.
„Hol a csíkos ingem?”
Erre még tetézi a bajt:
„Ahova tetted.”
Micsoda válasz ez? Beledöglene, ha segítene?
„Nem tudom, drágám. Nézd…” De nem: „Ahova tetted.”
Mintha azt mondaná: „Kell a balhé?”
Egy kicsit visszaveszel:
„Nem ott van, ahová tettem. Különben nem kérdeznélek.”
„Megnézted a szennyeskosárban?” „Aha, ott nincs.”
Jó lenne észrevétlenül lecsekkolni.
Ha már szart dobtál a ventilátorba, mielőtt megnézted volna előtte.
Játszod a hülyét, keresgélsz.
„Mindig eltűnnek a motyóim. Örökké elpakolja valaki.
Sajnálják tőlem a szép cuccaimat.
Megnéztem. Kétszer is!
Nincs ott az ing.”
„Hát, amekkora disznóól van nálad…
Megnézted az ágy alatt a nutellás kanalad mellett?
Hátha ott lesz.”
Szurkálódnak, basszus!
„És miben érint téged a szobámban lévő disznóól?”
Újabb veszekedés.
Aki gyorsan túllép a dolgon, élheti boldogan világát.
A másik meg dühönghet egyedül a szobájában.
Az ember magában veszekszik. Szörnyű dolgokon pörgeti az agyát.
Magában dühöng: „Dehát én nem is…
Ez nem igaz.
Nem hiszem el.
Én csak…
egyszerűen nem értem,
miért olyan kurva nehéz
mások holmiját tiszteletben tartani.
Ez teljesen alap dolog.
Nem az enyém, békén hagyom.
Ennyi. Egyszerű.
Nem az enyém, ott hagyom.
Erről szól a kölcsönös tisztelet, basszus.
Ha az enyém, akár a seggemet is kitörölhetem vele.
Az enyém! Azt teszek vele, amit akarok.
Ha másé, nem piszkálom.
Egyszerű.
De ebben a házban minden holmimnak lába kél,
méghozzá azért, mert lófaszt sem számítok.
Lófaszt sem. Ha én tűnnék el, előbb találnák meg azt a kurva inget.
Az ő cuccai ott sorakoznak kivasalva, szín szerint rendszerezve, illatosan.
Az én cuccom sehol.
Az ingemre meg nem emlékszik. Halvány fogalma sincs.
Mintha a képzeletem szüleménye lenne.
Sosem létezett.
Ezerszer hordtam előtte, de neki fogalma nincs.
Seggpucéran mászkáltam az utcán,
azt képzelve, hogy ingben vagyok.
Az ember képes órákig elvitatkozgatni magában.
És ezekre nagyon oda kell figyelni, türelmesnek kell lenni,
mert ilyen bagatell hülyeségekre kapcsolatok mennek rá.
Évekkel ezelőtt én is jártam így. A csaj ellopta a kajámat.
Én meg nem csípem az ilyesmit.
Kétféle ember van, aki szeret osztozkodni, és aki nem.
Én az utóbbi vagyok.
Kurva hülyék vagyunk, tudom. Jogos.
De nem önzők.
Mert megkérdezzük: „Neked is rendeljek belőle?”
És nemet mondanak!
Aztán megéheznek, ha meghozzák a kajád!
A csaj behúzott tőlem egy sült krumplit, kurvára vége lett mindennek.
Ez talán durván hangozhat elsőre,
de ez a krumpli nem átlagos krumpli volt, hanem igazi csoda,
cheddar sajttal a tetején, paprikával, tortillával, baconnel.
Isteni volt.
Mondom: „Mennyei ez a krumpli, kérjek neked?”
„Ne, csak vizet kérek.”
„Szuper, neked egy víz, én meg kapom a sült krumplit.”
Megjön a kaja, erre betol egy krumplit a szájába. Döbbenet!
Mondom: „Te most tényleg… Miért?
Éhes vagy? Kérjek neked is?”
„Meg akartam kóstolni.” „De ez az enyém!”
„Pont ennyit akartam rendelni, és most hiányzik belőle.
Éhes maradok.”
„Nyugi már! Egy szál krumpli volt.”
„Jó, de pont a legfinomabbat vetted el.
Azt, amin a legtöbb sajt volt.
Megjött a kaja, és azt mondtam magamban: 'Azzal fogom kezdeni.'
Most hogy kezdjek hozzá? Kibasztál velem, el is ment az étvágyam.”
„Ne légy bunkó!” „Az vagyok, te viszont tolvaj,
és szóvá sem tehetem.”
Az ember sok hülyeséget összehord dühében.
Fontos a türelem.
Nemcsak a párkapcsolatban, de a családi életben is.
A gyerekekhez is rettentő sok türelem kell.
Fel a kéz, ha van gyerek. Ne tagadjátok le őket!
Vannak páran, jól van.
A gyerekekhez kell ám türelem. Nekem kettő van.
Tudjátok, miben más a mi generációnk, ha gyerekekről van szó?
Mi tényleg igyekszünk jó szülők lenni.
A szüleink magasról szartak rá.
Sosem figyeltek ránk, mindig mással voltak elfoglalva.
Nekik az volt a mottójuk: „Hagyd, majd megtanulja magától!”
Mossák kezeiket, nem aggódnak túl semmit.
„Oda akarsz felmászni? Óvatosan! Leestél? Ebből majd tanulsz.”
Kéztörés, gipsz három hónapig.
Apa meséli a családnak: „Ez a hülye megpróbált oda felmászni.”
Ridegtartás volt. Tanulnunk kellett a balesetekből.
A mai szülők túltolják. Azt mondják:
„Hogy tanítsam meg ezt a srácomnak?
A pszichológusok szerint szüksége van tekintélyre,
de partnerként kell kezelni, hogy ne titkolózzon előttünk,
hogy bizalmi kapcsolat épüljön ki köztünk.
Hogy tanítsam meg szorozni, hogy ne sérüljön a kis lelke?”
Mi félelemből tanultuk meg a szorzótáblát.
Valójában a mai napig félünk. Valaki felkiált: „Hatszor nyolc?”
A reflex még mindig megvan.
„Negyvennyolc.”
Hogy tanulták a szüleink? Menjünk egy kicsit vissza!
Papa holtfáradtan hazaér a munkából, apa leckét ír.
Nagyapa megszólal: „Könnyű.
Kétszer négy?” Puff! Kirakja az övet az asztalra.
Nem igaz?
Mire apa: „Nyolc.” „Jól van, ezt most megúsztad.
Jöhet a következő!”
Zseniális!
Ez is egy módszer. Nem a legjobb, de akkoriban így ment.
Nálunk már másképp ment,
de apám tönkretette köztünk azzal a bizalmat,
hogy folyton önmagához mért minket.
Akkoriban minden apuka ezt csinálta.
Nem voltak túl támogatóak, és mindenen zsörtölődtek.
Olyan terhet raktak ránk, hogy összeroppantunk alatta.
Apám azt mondta: „Nem tudsz szorozni? A te korodban már osztani is tudtam.”
Úgy tűnik, egy kicsit nehézfejű vagy, fiam.
Meg kéne röntgeneztetni, hogy minden rendben van-e.
Ez nem normális.
A srác elkezd pánikolni: „Baszki, agydaganatom van.
Biztos azért megy olyan nehezen a tanulás.
Semmi nem ragad meg órán, folyton álmos vagyok.
Tuti agydaganat.”
A szüleid előtted veszekednek.
„Miért nem tud ez szorozni? Ennyi idősen?
Mennyi is a tandíj? Egy fillért sem fizetünk többet.
Nem tanul ott semmit, majd én tanítom. Minek járjon be az iskolába? Majd én!
Majd én gatyába rázlak, fiacskám!
Két hét alatt megtanulsz osztani-szorozni.
Felmondok, és ehetünk moslékot. Úgyis csak én dolgozom ebben a házban.”
A gyerek meg:
„Istenem, nem akarom, hogy miattam moslékot együnk!”
Örökre beleég az agyukba.
„Nem akarom, hogy moslékot együnk.
Meg kell tanulnom szorozni, tumor ide vagy oda.”
És az ember nekidurálta magát.
A szülők nem magyaráztak. Öntötték az infót, és jöjj rá egyedül.
„Mi az, hogy nem tudsz szorozni? Könnyű, nézzük ezt!
Kétszer négy? Kétszer négy az nyolc. Ugye?
Ilyen egyszerű. A matek egzakt tudomány. Kétszer négy nem hat vagy kilenc.
Így van, butuskám? Mennyi kétszer négy? Nyolc. Érted már?
Vegyünk egy másikat! Hatszor nyolc.”
Próbálsz az ujjaidon számolni.
Még gondolkodási időt sem hagynak.
„Hatszor nyolc! Mondom, hatszor nyolc!
Mondok bármit, csak hagyjanak. „Hatvan.”
Apám: „Hát ez még hülyébb, mint a többi.
Ezt a srácot részegen hoztuk össze, mi?
Nem, csak a pénzt pazaroljuk. Menthetetlen vagy, fiam.
Holnap kivesszük az iskolából.
Felhívjuk Alberto bácsit, és mehetsz zöldséget csomagolni.
Az a neked való munka.” Ilyenekkel fenyegetik az embert.
És be is veszed. Engem álmaimban is kísértett.
Azt álmodtam, hogy csomagokat cipelek a boltban,
míg Alberto bácsi bottal csapkod „Hatszor nyolc?” „Nem tudom!
Agydaganatom van.”
Pár dolog azért előnyére változott.
A mai srácok szociálisan érzékenyek, környezettudatosak.
Törődnek az állatokkal.
Örökbefogadott kutyájuk, macskájuk van. Szerintem ez szuper.
Mi leszartuk az állatokat gyerekkorunkban.
Nem igaz? A suliban festetett csibét árultak.
A bejáratnál.
Nektek is volt festett csibétek?
„Anya, vegyél csibét!” „Mennyi az a vacak?” „200 peso.”
Aztán felmarkoltad, az meg ott agonizált a kezed szorításában.
Elég tragikus véget értek szerencsétlenek.
Néhányan velük aludtak. „Bekuckózom a csibémmel.”
Egy nap eltűnt, le sem szarta senki.
„Máshol keresi a boldogságot.”
Pár nap múlva kirázták az ágyneműt, kihullott belőle szerencsétlen állat.
Ugye? Megfulladt. Borzalom.
Szegénykéim!
Változott a világ. Mind másképp nevelkedtünk.
Én meg végképp, nem volt átlagos gyermekkorom.
Harmadiktól ötödikig lányosztályba jártam.
Egyedül voltam fiú.
És ha egyedüli fiú vagy egy lányosztályban,
belőled is az lesz, tetszik vagy sem.
Az igazgató gyakorlatozásnál azt mondta: „4.B-s lányoknak tisztelegj!”
Mindenki rám bámult. Integettem. Nem akartam kilógni az osztályból.
Ezek a gyakorlatok… Kezdődött a zászlófelvonás,
ami szokás volt akkoriban, a suli nagy udvarán.
Az osztályok szép sorban egymás után.
Állunk a tűző napon,
tanítás helyett ez a totális időpazarlás.
A diri felkiált: „Balra át!
Balra át!
Nyitódj!
Fogadjatok hűséget a zászlónak! Négy ütem. Egy, kettő.
'Isten előtt hűséget fogadok a zászlónak, a nemzetnek…'
Képtelenség megjegyezni ezt a sok szart.
…egy és oszthatatlan, Isten engem úgy segéljen. Három, négy.
Balra át!
Távolság!
Nemzeti himnusz.
Balra át!
Nyitódj!
Közben a nap tűz a képedbe.
Szomjan bírnál halni.
Így lehet kis gyilkosokat nevelni, ugye?
Azon tűnődsz, hogy lehetne felgyújtani az iskolát.
Kezdesz bekattanni.
Az ájulás szélén vagy, mikor: „Most az igazgató szól hozzánk.”
„A jó kurva életbe!”
Magányos voltam, a lányok nem álltak szóba velem.
Csak gúnyolódtak: „Nézzétek azt a rövid hajú, rusnya lányt!”
Egy nap közölte az egyik,
hogy akkor vesznek be, ha beszállok a játékaikba.
Megtanított tapsolós játékokra, amit a hölgyek biztos ismernek.
Akik nem ismernék,
a lányok kedvenc játéka volt,
valahogy így nézett ki.
Pattanj, pattanj!
Beugrom az ágyba Ledobom a táskát, eltöröm a vázát
Anyám üvölt Megrúgom a lábát
Irány az emeletre Ezt a lemezt tedd be:
Michael Jackson
A többség emlékszik, ugye?
Ezt játszottuk. Fantasztikus volt.
Emlékeztek?
Volt egy még jobb. Összekulcsoltuk a kezünket:
Ve, ve ve, velem voltál Kiskorom óta
És Pepsi, Pepsi, Pepsi És a kóla, kóla, kóla
Pepsi, kóla
Szenzációsak voltak ezek a játékok.
A kedvencem egész kis koreográfia volt. Lefekszel a földre…
Angyal pottyan a földre
A plafonról egy virág, egy virág!
És a virágból egy rózsa Rózsából megy egy szegfű, szegfű!
A szegfűből egy kislány Kinek neve Isabel, Isabel!
Az én nevem Isabel…
Elképesztő király volt, és jó hosszú.
Maradjunk annyiban, hogy elég fura év volt.
Képzeljétek el, hogy a többi fiú kint focizik.
Beszélgetnek: „Kéne még valaki. Álljon be ő?”
Én meg: „Isabel az én nevem.…”
Ötödikben átraktak egy másik osztályba,
mert ugye akkor kezdünk érdeklődni a másik nem iránt.
Az ártatlanság kora.
Az osztálytársaim szerettek kifeküdni szünetek alatt a fűbe,
hogy észrevegyék őket a fiúk.
Egy nap mind ott feküdtünk.
Ezt látva a diri azt mondta: „Ideje átrakni a fiút máshová.”
Áttett egy fiúosztályba.
Újra egyedül. Senki sem játszott velem tapsolósat.
Pedig már hozzászoktam…
Mindig kívülálló voltam a suliban.
Ünnepekkor is. Halloweenkor például.
Ma mindenkinek elképesztő jelmeze van,
mintha rájuk öntötték volna, ráadásul még olcsók is.
Bosszúállók, Fekete Párduc, Vasember,
Amerika kapitány, Thor.
A lányok is. Wonder Woman, Wanda,
Fekete özvegy, mindenféle hercegnő.
Mi csak olyat hordtunk, ami a szüleinknek belefért.
Nem volt pénzünk.
A lányok cigány lánynak öltöztek.
Ha cigány lánynak öltöztél, tudni lehetett,
hogy a családodra anyagi tekintetben igen csak rájár a rúd.
A cigánylány-jelmez volt a legolcsóbb.
„Nincs lóvé, cigány lány leszel.”
Így hát én is annak öltöztem.
A két húgom is. „Csinik vagytok, mehettek a cukorkákért.”
Boldogok voltunk, csak az édesség számított.
A szükség óráján előtör az emberből a kreativitás.
Egyszer meghívtak jelmezes buliba, de nem tellett jelmezre.
„Most mit csináljak?”
Nem öltözhettem cigány lánynak.
„Mit tegyek?”
Vettem egy doboz tejet, töltöttem belőle a számba.
Elmentem tejjel a számban.
Kérdezik: „Te minek öltöztél?”
„Pattanásnak”.
Tudom.
Tudom, gusztustalan.
De olcsó volt.
Ha le vagytok égve,
lopjátok az ötletet a következő Halloweenre!
A lényeg, hogy így nőttünk fel, oké?
Nem volt olyan könnyű, mint a mai gyerekeknek.
Még nem volt internet,
így olyan a mobilunk, mintha egy plusz testrészünk lenne.
Nagy becsben tartjuk, mert gyerekként nem volt ilyenünk.
Ezért vagyunk vele összenőve egész nap.
Ott is elővesszük, ahol nem kéne.
Színházban, és pl. bankban, amivel nem igen értek egyet,
tilos használni „biztonsági okokból”.
De másképp egyszerűen nem tudod magad szórakoztatni.
Órákig tart, amíg sorra kerülsz.
Nincs tévé, hogy lefoglald magad, még egy magazint sem tesznek ki.
Idegenekkel pedig nem szokás csevegni a bankban.
Bankba járni igazi sorscsapás.
„Gondolkozz csak a pénzügyeiden, amíg sorra kerülsz!”
Mi meg csak ülünk megszégyenülve.
De egy idő után csak előkapjuk a telefont. Ki nem szarja le?
„A picsába már…”
Komoly arcot vágunk, hogy azt higgyék, valami fontos.
Persze hülye mémeket nézegetünk.
Komolykodva hahotázunk.
Az őr odajön, és megkér, hogy tegyük el.
„Kérem, tegye el a telefont. Tartsa be a biztonsági előírásokat!”
„Igen, uram.”
Aztán kezdődik a klasszikus játék a biztonsági őrrel.
„Teszem a hülyét, és ha elfordul, rápillantok a telefonomra.”
Az őr is benne van: „Teszem a hülyét, az meg újra előveszi.
Minden nap ez a faszság.
Én nem mobilozhatok, majd vele elszórakozom.”
Igyekszem hülyére venni az őrt.
Meg lehet tanulni vakon írni,
de minek, mert az autocorrect úgyis beint és leéget.
Egy barátnőm egyszer rám írt: „Szia, cunci!” Így jött át: „Szia, punci!”
Letiltottam. Ronda szakítás lett a vége.
Vagy valaki küld egy ilyen nyögdösős videót.
Mint bedőltünk már egyszer, ugye?
A legrosszabbkor. Én a bankban nyitottam meg.
Persze fullon van a hangerő.
Valami figyelemfelkeltő, átverős címmel jön, hogy csapdába csaljon.
„James Rodríguez visszaigazol a Real Madridba.”
„Ne már, visszatér a Realba?
Nem!
Pedig le volt némítva, mi ez?
Ez nem pornó, csak James.
Nem az, amire…”
Megszólal az őr: „Hagyja abba a pornónézést, gyerekek is vannak!”
„Ez nem pornó, csak egy sima videó. Bekrepált ez a szar.”
Aztán csak ülsz ostoba fejjel.
„Oké, ezt benéztem.
James újra a Realban, persze.
Hamar elpárolog a szégyen, újra előveszem a telót.
Valamiért megfordulok, az őr sehol, mögöttem megszólal egy hang:
„Eltenni!” Úgy megijedtem, hogy majdnem leütöttem.
De nem látjuk be a hibánkat, kötjük az ebet a karóhoz.
Ahelyett, hogy leállnánk, tovább tetézzük a bajt.
„Nem használtam.” „Akkor mit keres a kezében?”
„Szeretem ott tartani. Miért ilyen ellenséges?
Majd ön vigyáz rá helyettem?” „Elzárhatja a tárolóba.”
„Nem uram, jó helye van a kezemben. Miért zaklat?”
Elrakom, de vitatkozom tovább. „Jó, nem veszem elő többet.
Vigye el a rohadás! Elő nem veszem többé az életben!
Rohadjon el a lábam is vele együtt, és vágják le!
És kinek köszönhetem majd? Az őrnek.
Nem veszem elő. Értettem.
De a szabály ugyebár nem csak rám vonatkozik?
Az őr sem mobilozhat,
sem az alkalmazottak, sem az a hölgy, senki.
Ha kirabolják a bankot, mind meghalunk a picsába.
A rendőrséget sem lehet hívni, mert tilos mobilt elővenni.
Na, ki haljon meg először? Ki a hibás? Az őr.”
Bizony. Meglátjuk, ki hal meg először.”
Folyton jelen kell lennünk, ezért olyan fontos a mobil.
Mára a legfontosabb szolgáltatás az internet.
És mindenek felett az otthoni internet.
Sokak szerint a villany fontosabb. „Ha az nincs, net sincs.”
Az áramszünet nem húz úgy fel, mint amikor elmegy a net.
Akkor rágunk csak be igazán.
Áramszünetkor még jól is mulatunk, mert amint elmegy az áram,
máris hallani a többi szomszédot:
Ugye? Az egész környék ettől zeng.
Közben a konyhában is ugyanez.
Berontanak a szobába: „Elment az áram!”
„Nem mondod, épp tévét néztem. Nézzük meg, mi a gond!”
Ellenben ha nincs net,
az emberben egy pillanat alatt felmegy a pumpa.
Maga a téboly, ugye?
Ilyenek járnak a fejedben: „Fizetek ezért a szar szolgáltatásért,
hülyének néznek, a számla meg tűpontosan érkezik.
Tuti szórakoznak velem.” És a többi.
Az ügyfélszolgálatot inkább hanyagoljuk a korábbi rossz élmények miatt.
Vagy fel sem veszik, vagy üvöltözhetsz egy idegennel,
rád rakják, vagy nem intéznek el semmit. Kemény.
Tehát technikai ismeretek híján nekiállsz te magad barkácsolni.
Elkezded fixírozni a modemet.
Páran meg is fenyegetik.
„Tehát nem működik.
Nem működik ez a szar!
Most meg elrontottam?”
Nem?
Húzzuk ki!
Jó lesz.” Nincs több türelmed, visszadugod.
Megint világít az összes fény.
Az egyik pislákolni kezd, és kialszik.
Gőzöd sincs, ez így volt-e korábban.
Nem működik. „Ideje telefonálni, a mindenségit neki!”
De előtte még elkezdesz szitkozódni.
„Hallanak ezek a rohadt szemétládák.
Éppen tuti szakadnak a röhögéstől.
'A balfasz pengeti a lóvét, mi meg lekapcsoljuk, amikor jólesik.
Úgysem panaszkodik.'
Leszarom, egész nap hívogatom őket, ha ezért kis rúgnak a munkahelyemről,
amíg fel nem veszik, és meg nem javítják a netet.”
Jól elvitatkozol magaddal.
Majd felrobbansz, mire megszólal egy kedves hang.
„Hívása fontos számunkra.
Tartsa, míg munkatársunk jelentkezik!”
„Fontos a hívásom, mi? Hazug, senkiházi rohadékok.
Még van bőr a képeteken!
Ki szeret panaszokat kezelni? Idióták!”
Bejön a menü. „Extra szolgáltatások: egyes gomb.
Kábel TV, kettes gomb. Mobilinternet, hármas gomb.
Otthoni internet, négyes gomb.
Visszatérő ügyfelek, ötös gomb. Ha ön…”
Más is beledöglik közben az unalomba?
A gondolataink képzeletbeli tájakon kalandoznak,
felocsúdunk, és már elhangzott az összes menüpont.
Bambulsz a telefonba…
„Hívjuk őket újra!”
Ezúttal már a kalap szar menürendszerüket is szidom,
amivel össze akarnak zavarni, hogy megússzák a felelősségre vonást.
De akkor is kitartok!
„Maritza beszél, miben segíthetek?”
Nem az ő hibájuk. Őrjöngsz, de nem akarsz igazságtalan lenni.
Mély levegő, nyugalom. Az fejedben lüktetnek az erek.
Vörös a fejed, a pulzusod az egekben. Mélyeket légezel.
„Maritza!
Jó napot! Azért telefonálok, mert támadt egy kis problémám.
Igen. Máskülönben…
nem hívnám, igaz, Maritza?
Megtenné, hogy megnézi a rendszerben, mi a a faszért…
Mármint, hogy mi a gond? Pardon!
Állítsák helyre a szolgáltatást,
hogy végre élhessem tovább a szánalmas életem,
és békében nézhessem a Ki ez a lányt.
Köszönöm, Mari…”
Maritza?
„A teljes nevét, kérem!” Telibe szarta, mit mondtál az előbb.
Követniük kell a protokollt.
Előbb megmondod a neved, vagy nem segítenek.
„Nestor Ricardo Quevedo Madrid.”
Legalább hívna Ricardónak.
„Igen, Nestor?”
„Mondja, Maritza!”
„Kedves Nestor, tévedés lehet. Úgy látom, működik a szolgáltatás.”
„Nem.
Nem, Maritza. Nincs itt semmi tévedés. Nem ment el a józan eszem.
Képes vagyok megállapítani, mikor működik valami, és mikor nem.
Ennyire nem vagyok hülye.
Próbáljuk újra, Maritza!
Nincs nálam internet.”
„Megnézné újra? Néha gyenge a jel.”
„Nincs nálam internet!”
„Nincs internete?
Ajánlhatok egy új díjcsomagot kedvezményes mobilnettel.”
„Az istenért, Maritza, figyeljen!
Úgy értem, van nálam internet, csak jelenleg nem működik, Maritza.
Kezdem elveszíteni a fejem, Maritza. Nézze, én nem…
Én nem érdemlem ezt, Maritza. De nem én, nem bizony.
Értem én, hogy elfoglalt, vagy szarik a problémámra.
Csak mondja meg, hogy tudom saját kezűleg visszakapcsolni,
és húzok a francba!”
„A kért információ letölthető az oldalunkról.”
„Azta, Maritza!”
Minden tiszteletem az öné, de hadd kérdezzek valamit!
Úgy érzem, összeért a lelkünk a telefonhívás alatt.
Hogy a picsába töltsem le az infót a szájba vert oldalukról internet nélkül?
Varázsló vagyok, Maritza?
Suhintsak egyet a varázspálcámmal?
Tudom, mit fogok tenni, Maritza.
Előhúzok egy varázskábelt a seggemből, bedugom a modembe,
és korlátlan netem lesz életem végéig.
Jó lesz így? Elő tudok így varázsolni 500 mega netet a seggemből?
Ne szórakozzon velem, Maritza!
Hallom, hogy röhög rajtam.
Maga gúnyolódik velem.
Szúr a szívem, és már zsibbad a bal karom.
Maga a felelős, ha valami bajom lesz, ha elvisz a szívem.
Ezt is felveszik? Maritza ölt meg! Kinyírt az inkompetenciájával!
Maritza, én nem…
Technikai segítségre vágytam, és maga nem segít.”
„Ez nem az a mellék, átkapcsolom.” „Ne! Figyeljen ide…”
És újra várakozóra rakott.
Türelmesnek kell lennünk.
Minden áldott nap szívat minket az élet.
Egyszer egy lány odajött hozzám fellépés után:
„Köszönöm, rám fért egy kis nevetés. Mostanában nehéz az élet.
Hetek óta depressziós vagyok, de már hónapok óta szomorú.
Az egész 1990-ben kezdődött…” Elmondott mindent.
Hogy volt, hogy az öngyilkosságot fontolgatta.
És ezt nekem mesélte, pedig nem vagyok egy pozitív fickó.
Szörnyű tanácsokat adok.
Szerintem az a baj a világgal, hogy túl sokan vagyunk rajta.
Azt mondtam: „Nem lehetek ilyen felelőtlen,
hogy használhatatlan tanácsokkal tömjelek.”
Max meg tudom nevettetni.
Mondom: „Én is többször próbáltam megölni magam.”
„Tényleg? „Aha, elegem lett magamból.
Mit csinálják? Illene méltóságteljesen meghalnom.
Mekkora szégyen lenne bekerülni a bulvársajtóba.
Az idióta szalagcímeik.
'Túltolta a viccet a komikus.'
Ha annyi balszerencse ér, hogy öngyilkosságba menekülnénk,
abban sem lesz szerencsénk.”
„Miért?” „Ilyen a balszerencse. Az embernek semmi sem jön össze.
Az öngyilkosság sem fog sikerülni. Folyton elcseszed.
Ha pisztollyal próbálnám megölni magam,
csak ellőném az állkapcsom, és nem beszélnék többé.
Az akasztást túlélném, és életem végéig vegetálnék.
A méreggel kicsinálnám valamelyik szervemet,
és életem végéig úgy beszélnék, mint most.
Ha vízbe ölném magam, valami jótét lélek kimentene,
aki képtelen tiszteletben tartani mások döntéseit.
Így kipróbáltam mindet egyszerre.” „Hogyan?”
„Vettem pisztolyt, kötelet, mérget, és felmásztam egy óceán feletti szirtre.
Ugrás előtt elmormoltam egy imát. Néha elég logikátlanul viselkedünk.
'Uram, add hogy minden simán menjen!'
Leugrottam. De úgy alakult,
hogy a nyakamon lévő kötél miatt megrázkódtam,
ellőttem a kötelet, beestem a vízbe,
és annyi tengervizet nyeltem, hogy kihánytam a mérget.
Mire ő:
„Te őrült vagy.” „De élek.”
És igyekszem kiélvezni, mert nem tudom, meddig tart.
Ahogy a mai estét is nagyon élveztem veletek.
Jó volt látni a mosolyotokat.
Köszönöm a tapsot, a jó hangulatot.
Köszönöm, igazán jólesik!
Köszönöm szépen!
Köszönöm, sziasztok, csáó!
Minden jót, köszönöm!
Csáó!
Nagyon szépen köszönöm!
A feliratot fordította: Nógrády Vajk