Downloaded from YTS.MX
Jeg heter Ricardo Quevedo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg er 37 år gammel.
Jeg er gift og er en kyniker.
Jeg mener komiker.
Noen ganger går ikke ting som planlagt.
De går alltid dårlig for meg, noe som forklarer alt.
Men jeg prøver alltid på nytt.
Jeg begynner om og om igjen.
Jeg har holdt på som en idiot i 20 år,
gjort alle slags ting, bare for å få dere til å le.
TYKKE ØYENBRYN
Hvis du også er lei av å leve i andres tempo
og den energiske holdningen,
ta deg en pause og se på dette showet.
Det går fint å gi opp en gang iblant.
Men vet du hva? Det vi gjør er helt bortkasta.
I morgen blir enda verre.
I MORGEN BLIR ENDA VERRE
God kveld.
Takk!
Hallo. Tusen takk.
Tusen takk for den herlige applausen, så rørende og spontan
og helhjertet.
Jeg heter Ricardo Quevedo,
eller dere kjenner meg nok som ektemannen til Liss.
De kaller meg også det.
De sier: "Han er ektemannen til Liss, Alejandro Quevedo."
Uansett…
Det er flott at dere kunne komme.
Det er også flott at dere kom for å oppleve deres egne avkrok av komedie.
For å le, til tross for omstendighetene.
Til tross for situasjon vi lever i og har levd i så lenge nå,
som virkelig tester tålmodigheten vår.
Vi må være tålmodige,
for vi holder stadig på å bryte sammen og la alt gå til helvete.
La oss si det er komplisert, men det er sånn det er.
Vi går lykkelige ut for å møte verden.
Men idet du setter deg i et kjøretøy så er du på defensiven,
siden du antar at alle er dumme utenom deg.
At ingen klarer å sameksistere, utenom deg.
Du kan det. Alle er så dumme, utenom deg.
Motorsyklister gjør bilister forbanna.
"Hvorfor beveger ikke disse dustene seg? De er limt fast midt i feltet."
Du forbanner sykler hvis du kjører bil.
"Disse dustene kjører så nært bilene at jeg håper de treffer noe hardt."
Bilister gjør motorsyklister forbanna.
"Er det så vanskelig å la andre passere? De er limt til andre biler."
"Du må sikksakke. Trafikkfare!"
"Jeg kjøpte sykkel for å kutte tid, ikke sitte i trafikkorker."
"Jeg skal slå av en bit på bakspeilet."
Syklister er livredde. "Håper ingen tuter, ellers faller jeg og dør."
"Håper ingen truer med kniv for å stjele sykkelen min."
"Hjelp meg, Gud."
Dritredde.
Rappi-folk kjører i motsatt retning og sier: "Sees i helvete."
De bryr seg ikke.
De bare ønsker oss døde.
Uansett.
Så…
Hvor enn du ser så er alle forbanna.
Vi bør lære oss å være litt tålmodige.
Vi må lære å være tålmodige, ellers blir vi gale.
Og du strammer alltid rumpa, ikke sant?
En som kjører bil, strammer. På en sykkel, strammer.
Det sier mye om oss colombianere.
Strammer til siste slutt.
Det er mottoet vårt. I fotballkvaliken, strammer.
Før siste kamp: "Hvis Peru slår Venezuela så kan vi…"
Strammer til siste slutt.
Under valg også.
Du heier på din kandidat. "Jeg håper de vinner."
De gjorde ikke det og alt gikk til helvete.
Strammer rumpa til slutten. Bør være i vårt våpenskjold.
Det gjør oss til colombianere.
"Lov og orden"-dritten deres representerer ikke oss.
Hvis våpenskjoldet sa: "Strammer rumpa til slutten"
ville du sagt "Ja", eller?
Du ville sagt: "Det er mitt land. Det er meg."
Men vi klarer oss. Vi har vent oss til dette så lenge.
I over to år. Før pandemien var vi allerede stengt inne i Colombia.
Hvis du husker før denne COVID-greia,
søkte vi allerede tilflukt i våre hjem på grunn av demonstrasjoner og protester.
Vi var livredde.
Den ene kvelden skulle tyver bryte seg inn i alle landets inngjerdede samfunn.
På én gang!
Husker dere det? Jeg har ikke klart å toppe det.
Jeg kan ikke toppe det.
Det må ha startet som en WhatsApp-melding fra noens tante.
Jeg er sikker på det var noens tante.
"Tyver bryter seg inn i samfunnet vårt."
Alle deler det og alle innestengte samfunn antar at det er dem.
Så naboene går til porten med kjepper for å forsvare samfunnets ære.
Ingen kom.
"De brøt seg ikke inn fordi vi står samlet."
Ingen tyver brøt seg inn noensteds.
Kona mi sa: "Dra til porten. De vil tro at vi ikke har solidaritet."
"De lager grimaser i heisen."
Jeg sa: "Hvorfor det? Jeg er trøtt, og ingen fighter."
Jeg må bryte sopelimen for å få en kjepp.
Hvis ingen kommer så må jeg kjøpe en ny som en idiot? Nei!
Hvis de kommer så kan jeg ikke slåss. De tar den fra meg.
Vil du ta meg med til akutten midt på natta med en kjepp oppi ræva?
Ikke en god plan?
La oss lage kaffe til dem.
Jeg kommer med kaffe.
"Kaffe til dere, naboer."
"Kos dere med jaktingen."
Jeg stakk av og la meg.
Jeg har aldri sovet så godt som den natten.
Hvis det var én begivenhetsløs kveld så var det den.
Med 40 karer som holdt utkikk.
Det var kun sikkerhetsvakten som hadde en søvnløs natt.
Det må ha vært fullt der.
"Når drar disse kjøtthuene?"
Men vi fortsetter på et vis.
De kommer med løgner vi ikke kan venne oss til.
Uansett.
De første månedene var vanskelige. Å være innelåst, usikker…
De sendte familiemedlemmet de likte minst ut for å kjøpe varer.
Det familiemedlemmet deltok ikke på samlinger.
De sa: "Send ham. Vi kan vel ikke sende mamma?"
Også sa de. "Du er sterkere. Kom igjen."
"Du blir aldri syk." Også drar de ut.
Det første som ble tomt var toalettpapir.
Som vanlig i dette landet. Jeg vet ikke hvorfor
toalettpapir må være det første som går tomt i krise?
Jeg skjønner ikke frykten bak å ikke kunne tørke seg.
Burde ikke maten gå tom først?
Det er det dritten er laget av.
Du har 30 papirruller: "Hva nå?"
"Jeg vil ikke bæsje. Jeg burde ha kjøpt en banan."
Risikerer livet ditt på markedet og i tillegg bli ydmyket?
De slapp deg ikke så lett inn.
Du kommer med posene dine og de sier: "Hei! Bli der! "
"Hent håndspriten."
De dynker deg i det.
"Hva skjer?" Det renner over i øynene.
"Ta av deg klærne der. Du har viruset."
Du står naken ved porten. "Hva er det?"
"Gå og dusj, ikke rør noe."
Du går inn, blind av håndspriten. "Hvor er den?"
Og klærne dine. "Plukk dem opp." "Det er infisert."
"Det er infisert. Fort, til vaskemaskinen!"
La det være, la viruset dø.
"Jeg har det på hånden!" "Jeg rørte det!"
"Fort, vask hendene!"
"Ingen går inn dit nå. La viruset dø. "
"Steng badet i en måned, la det dø."
Vi kjente ikke til viruset og gjorde masse absurde og ubrukelige ting
uten å vite noe bedre.
Folk dro på shopping i søppelsekker.
For å ikke bli smittet.
Gå med sko dynket i håndsprit.
De fæle, fuktige teppene de la overalt.
Noen bilers hjul ble sprayet med desinfisering.
Så ble det sagt: "Det er unødvendig." De sa: "Åja".
"Skulle sagt det før jeg kjøpte håndspriten."
Noen tror ikke på vaksiner.
De sier: "Ingen vaksine på meg fordi de putter en chip i armen din
som forstyrrer satellittsignaler. Derfor er sosiale medier nede."
"Fordi Facebooks eier spionerer på oss alle."
Se for deg at Facebooks eier gjør det.
"Jeg kjeder meg i hjel."
"Han gikk på toget. Hva skal han nå? "
"La oss håpe…"
Kjære vene. Men vi spioneres på.
Har du noen gang diskutert med noen også fått en annonse om det?
"Kjære Gud, hva er det som skjer?"
Så vi er alltid redde.
Noen er selektive når de velger vaksiner.
Så de sier…
Når de har spist rester hele livet.
Men de blir veldig selektive. "Jeg tar kun Pfizer."
De velger.
"Jeg tar kun Pfizer. De andre er ikke testet."
"Jeg vet ikke helt. Kroppen min er mitt tempel."
"Jeg kan ikke putte hva som helst i den."
Så kommer natten og de slikker fitte. Sånn er det.
Det er som det er. Uansett.
Da så.
Med all respekt.
Kanskje noen ble fornærmet.
De sier: "Herregud!"
"Jeg ser på dette med moren min,
og denne vulgære fyren snakker om uanstendige handlinger."
Folk knuller som de vil.
Eller hva?
"Herregud!"
"Jeg knuller ikke, jeg elsker. Dette er respektløst. "
Folk som gisper etter ordet "faen" suger på det.
La oss droppe det.
Ikke la meg bli distrahert, ellers snakker jeg planløst.
Vi ble lei av det ganske raskt.
Det var vanskelig i starten å bli vant til alt det.
Det krevde mye tålmodighet også.
Iallfall med partneren din, ikke sant?
For karantene var vanskelig.
Vi blir irritert av partneren vår, som er normalt.
Ikke sant?
Alle par som ser på dette, tenker: "Hva snakker denne kløna om?"
"Aldri. Jeg elsker deg, kjære."
Men innerst inne så vet de det.
De ville ikke vært partneren din om de ikke irriterte deg.
Så klart er kjærlighet større enn irritasjon. Derfor fortsetter dere.
Men irritasjonen gnager deg hver dag.
Den vokser litt etter litt.
Ikke sant?
Ting som opprører dere, men som går usagt.
Men sinnet vokser, og vi starter…
Det bygger seg opp.
Og du ser for deg å slå opp og all den dritten etter et brudd.
Det er normalt. Men kjærlighet er mektig.
Det er komplisert, og man må være tålmodig.
Irritasjonen er overkommelig, for dere har daglige ting å gjøre.
Så du går på jobb, snakker med folk, omgås andre omgivelser.
Men de første månedene av karantenen kunne vi ikke det.
Kranglene eskalerte.
Over ingenting. Over alle småting. Vi kunne ikke se på hverandre.
"Hva sa du?" "Ingenting!"
Klar til å slåss når som helst.
Vi gikk tom for tålmodighet.
Par skjønner hva jeg mener.
Løft hånden hvis du har en partner. Hvis det er noen…
Nesten alle her er et par! Utrolig, jeg er så glad.
Gjør det dere der hjemme, ikke føl dere ensomme.
Det er…
Det er en kar som ser på alene…
Bare gjør det.
Løft hånda di hvis du er singel.
Noen single her.
Takk. Jeg håper det ordner seg for deg snart.
Bare tuller! Jeg bare erter deg.
La meg si dere single noe dere ikke vet.
På vegne av alle gifte folk. De er alle enige med meg.
Single folk vet ikke at de er lykkelig.
Du tror du ikke er det, men det er du. Du bare vet det ikke.
Kos deg. Grip øyeblikket.
Som Diomedes Díaz sa: "Gå og knull!" Gjør det mens du kan.
Kos deg.
Du kommer til å angre på at du ikke grep øyeblikket.
Ikke sant?
Dra nytte av det.
Ikke sant?
Noen har partnere, andre ikke. Og de som ikke rakk opp hånden?
Vi har idioter der ute.
De finnes der ute.
"Jeg dater noen, men vet ikke om det er seriøst. Skal jeg løfte den? "
Andre vet ikke hva som foregår. "Går Suso i kveld?"
Det er også mulig at noen ikke bryr seg.
Rekk opp hånden hvis du ikke bryr deg.
Takk, min venn. Snilt av deg.
Det finnes noen… Det går fint her inne. Alt er bra.
Rekk opp hånda hvis du tenker: "Det er unødvendig å rekke opp hånda."
"Showet kunne fortsatt uten det, og det hadde gått fint."
Vi har et par.
Takk for tilbakemeldingen. Jeg tar gjerne imot den.
Rekk opp hånden hvis du synes det var relevant.
Det var det. "Jeg burde rukket opp hånden."
"Jeg beklager for oppførselen min."
"Jeg skal delta i fremtidige spørsmål siden jeg fucka det opp."
Takk, min venn. Så snilt. Noen lærer av sine feil. Takk.
Rekk opp hånda hvis du tenker: "Han har gjort for mange av disse."
"Gå videre. Jeg kjøpte en dyr billett
for å se denne drittsekken, og…" Et flertall! Takk.
Noen har ennå ikke løftet hånda.
Kanskje det er ufølsomt. De med én hånd kan plystre.
Ingen? Bra.
Eller kanskje de er forbanna. Det er alltid mulig.
Med all respekt.
Så tar de det opp og legger meg ut på sosiale medier.
Takk.
Visste dere at skilsmisser steg under pandemien?
Og brudd også.
Vær takknemlige hvis dere ennå er sammen etter alt det drittet.
De tolererer deg.
Hvis forholdet endte under pandemien kan de dra til helvete.
Kvitt deg med det som ikke passer for deg.
Gå videre, for pokker.
Det går fint.
Alle par i verden hadde denne krangelen minst én gang.
Etter dumme spørsmål som hvor vil du dra? Hva vil du spise?
Parallell ubesluttsomhet ender vanligvis med krangel.
Ingen vil være ansvarlige hvis det går skeis.
De gjorde det en gang, ble skjellet ut, og sa: "Jeg skal aldri bestemme igjen."
"Du velger." "Det er ditt valg".
"Hvordan går det?" "Bra."
De er begge sultne og ender opp illsinte.
Og ingen av dem bestemmer. Til damene som ikke vet det…
Som en mann, før de spør hva du vil gjøre eller spise,
forbereder de seg og må overbevise seg selv.
Snakk til deg selv. Vi snakker med oss selv.
Vi fylles av positivitet og god stemning.
Vi sier: "Jeg skal ikke krangle i dag."
"Jeg skal være tålmodig."
"Jeg spør henne hvor hun vil, og det er det."
"Glem meg."
"Det er irrelevant. Jeg har lyst på kjøtt."
"Hvis hun velger en ræva salat som hun liker så er det over og ut."
"Jeg spiser brød eller drikker så mye vann sånn at magen sprekker."
"Eller hjemløs-dietten, så sover jeg til jeg glemmer at jeg er sulten."
"I morgen spiser jeg en god frokost."
"Ingen krangler. Selv om hun vil. Bare vær tålmodig."
"Ingen krangling. Hvis hun vil ha pasta, tar ikke jeg det."
"Hun vil alltid ha pasta med ostesaus!"
"Jeg tåler ikke laktose. Jeg blir gassen. Da får jeg meg ikke noe i kveld."
"Jeg er fucka. Jeg fiser løs til klokken tre"
"Den pastaen fucka til natten min."
"Jeg spiser brød."
"Ingen krangling."
Så dukker du opp med godt humør.
"Kjære, hva vil du? Hvor skal vi spise?"
Hun sier: "Vet ikke, du da?" Fordi hun gikk gjennom samme prosess.
Hun hadde samme indre monolog før du kom dit.
"Han spør alltid hva jeg vil og liker aldri det jeg velger.
Så hvorfor spørre meg?
La ham velge. Han vil spise kjøtt. Kjøtt, hver bidige dag.
Han får treg mage og driter ikke på tre dager.
Så klager han. "Jeg er oppblåst, må ha vært salaten."
Salaten? Det er kjøttet du spiser hver dag!
Jeg gir ham papaya for å se om det hjelper.
Aldri i livet. La ham velge.
Jeg faster periodevis. Det er salater overalt.
"Hva vil du?"
"Jeg gjør dette for deg, kjære."
"Ta og velg noe du vil ha."
"Vi krangler vel ikke om dette?"
"La oss ikke krangle om dette."
"Det er tid for…"
"Velg noe. La oss leke en lek. Vi spiser det første du tenker på."
"Hva vil du ha?" "La meg tenke. Pasta."
"Jøss,
pasta?"
"Jeg måtte finne på disse drittlekene."
"Av alle ting? Pasta?"
"Ok, la oss spise pasta. Det er godt."
Du kan ikke føre den krigen. "La oss spise pasta."
"Jeg tar med Acetylsalicylsyre."
"Jeg dropper det. Jeg vil ikke ha pasta, men greit."
Alt bra så langt.
Problemet er at kvinner er proaktive.
Så på vei til pastastedet
tilbyr de en rekke alternativer som ikke er pasta
for sikkerhets skyld.
Vi har allerede sagt pasta.
Men, nei.
Hun stopper bilen på veien dit og sier:
"De selger noen gode arepaer rett rundt hjørnet."
"De er til å dø for. All slags topping. Kylling, kjøtt,
hvilken som helst saus med avokado. Utrolig bra, og rett rundt hjørnet."
Jeg sier: "Men kjære, vil du ha arepaen eller pastaen?"
"Det var bare i tilfelle."
"Vi ville ha pastaen. La oss ta pasta."
"De selger smørbrød rett rundt hjørnet som er til å dø for.
Med kjøttboller, en spesiell saus, alt på toast. Like der borte."
"Men, kjære, vil du ha pasta, smørbrød eller arepa?"
"Hva vil du ha?" "Jeg vet ikke, du da?"
"Jeg vil ha hva som helst."
"Jeg vil ha en dag med glede for en gangs skyld, er det mulig?"
"Ikke vær frekk. Jeg prøver å gjøre en fin gest til deg."
"Hvorfor så ubesluttsom?"
"Arepa, smørbrød, pasta. Hva blir det? Vi sa pasta. Og jeg ville ikke ha pasta."
"Hva i helvete vil du spise? Bestem deg."
"Ingenting nå lenger."
"Jeg vil hjem. Din uhøflighet fikk meg til å miste appetitten."
Begge drar hjem helt forbanna.
Det er en lang reise.
Begge er stille. Dere kjører på rødt lys, og er
så sure at dere ikke lenger er sultne. Dere er illsinte.
Ingen snakker fordi enhver lyd kan være et tegn på aggresjon.
Det gjør det verre. Du kan ikke harke uten krangel.
"Mm." "Si det til ansiktet mitt!"
Best å være stille, kompis.
Enhver ting kan starte en krangel.
Hvordan stopper man krangelen?
En av dem beklager. Den som gjorde det verre.
Nå er det mannen, siden han skjelte henne ut.
Man beklager.
Et tips. Hvis du skal beklage til noen, gjør det når du ikke er sur.
Fordi hvis man fortsatt er opprørt fører det til enda en krangel.
Vi er dumme. Unnskyldninger blir full av torner.
Vi legger til ironi bare for å kødde med hverandre.
Men de merker det og blir forbanna.
Så man blir helt sardonisk. "Kjære, jeg beklager."
"Det er min feil, som alltid."
"Min feil som alltid fordi du er perfekt, plettfri, og gjør aldri feil,
og jeg kløner det alltid til."
"Fra det øyeblikket han våkner, så kløner han det til."
"Greit. Unnskyld, Deres Majestet."
"Fordi jeg kan innrømme feilene mine,
i motsetning til visse kongelige."
"Neste gang spiser vi arepa, smørbrød og pasta. Alt på en gang."
"La oss dra på en matreise for Deres Majestet."
"Høres bra ut?"
"Hvorfor snakker du til meg som om jeg er dum?" De krangler.
Først en løsning for herrene. Det er enkelt.
Hver gang du foreslår hva dere skal gjøre eller dra,
gjenta disse fire trinnene.
Husk det. Fire trinn som alltid er like.
Først spør hva de vil gjøre. Så bli sint.
Deretter ber du om unnskyldning. Og så legger du deg sulten og forbanna.
Ok?
Bytt om på rekkefølgen.
Øv på det i en annen rekkefølge og si hvordan det går.
Neste gang dere skal gjøre noe,
bli sint, be om unnskyldning, stikk av, og dra ut og spis.
Øv på det og si hvordan det går.
Når hun spør hva dere skal gjøre så blir du plutselig forbanna.
Helt uten grunn.
Bare overdriv. "Jeg vil faen ikke spise!" Og storm ut.
Og hun blir helt…
Det må være en uventet, eksplosiv reaksjon.
Uten grunn.
"Jeg vil faen ikke spise, hold kjeft om mat." Også dra.
Hun blir sjokkert. Du er ikke så frekk.
"Hva sa jeg? Hva er det med ham?"
Du må også komme fort tilbake.
Gir du henne tid til å tenke blir hun forbanna, og da er det over.
Dette er veldig farlig.
Det er viktig å gjøre det raskt.
"Jeg spiser faen meg ikke." Gå ut i fem sekunder.
Hvis hun blir forbanna går du tilbake og beklager.
To enkle steg på 30 sekunder.
"Jeg vil faen ikke spise." Så teller du en, to, tre, fire, fem.
Gå tilbake og beklag. "Hva skjedde? Gjorde jeg…"
"Jeg mistet dømmekraften. Tilgi meg, min kjære."
"Nei, du fortjener ikke det."
Overdriv det.
"Du fortjener ikke dette. Du er pusen min. Jeg elsker deg."
"Jeg rotet det til, unnskyld. Jeg ødela det vi har."
"Kjære Gud, på alt vi holder hellig."
"Tilgi meg."
"Jeg er så stresset over regninger og arbeid,
og tok det ut på deg. Vit at jeg elsker deg."
"Du er pusen min. Kan du finne tilgivelse i hjertet ditt
for denne uverdige, avskyelige mannen?"
Og hun sier…
"Ok."
Nå som hun er forvirret, si til henne hva du vil spise.
"Skal vi spise kjøtt?"
Og hun sier…
"Hva?"
Der.
Hun sier garantert ikke noe på veien dit.
Hun tenker: "Stakkars."
"Han er veldig stresset. Jeg håper han liker kjøttet. Han har fortjent det."
Lett som en plett.
Bare vær kreativ. Trikset er å være kreativ.
For kvinner er det mye enklere.
La meg si dere en stor hemmelighet. Vi våkner aldri lykkelige.
Menn som ser på skjønner hva jeg mener.
Vi sier aldri: "For en vakker dag. Jeg skal gi alt." Nei.
Man våkner alltid litt bekymret,
med en magefølelse av at noe er galt eller oversett.
For at man kødda til en ukjent ting.
Alt kvinner må gjøre er enkelt, finne på et problem. Hva som helst.
De vil tro det er deres feil, og tro på det selv om det er løgn.
Alt du trenger å gjøre er å antyde at det finnes en løsning.
Få det til å virke som deres idé.
At det er deres idé. Det er alt.
Se vaktsomt på ham, litt unna…
Akkurat sånn. "Jeg kødda til noe. Hva nå?"
"Jeg er en drittsekk. Ser du? "
"Kødder til det ene etter det andre."
De tenker: "Men jeg våknet nettopp. Hva…"
"Hva kan jeg ha gjort?"
"I søvne? Nei."
Så spør du: "Hva er det? Alt bra?"
Alt du må gjøre nå er å finne på et navn. Samme hva.
Ethvert funker til formålet.
"Hvem er Catalina?"
Du kjenner kanskje ikke en Catalina.
Fakket, til tross for å ikke kjenne henne.
Fakket, uten å kjenne henne.
"Faen, jeg kødda det til. Igjen."
"Jeg er en pyse. Faen. Jeg kødder det alltid til."
"Hvorfor rotet jeg med henne? Men Catalina ringer ingen bjeller."
"Husker du? Nei, vi har oppført oss."
"Men hvis hun sier det så køddet jeg det til. Jeg er en kødd."
"Jeg vet ikke, hvordan det?" Bare fortsett.
"Du vet hvorfor."
Du sier: "Ja, så dumt av meg å spørre."
"Herregud!" Og idet han er i ferd med å besvime,
sier du: "Jeg er sulten." Og så er han på saken.
"Vil du ha pasta? Du elsker pasta."
"Jeg spanderer. Vi kan kjøpe arepa på vei hjem til senere."
Spillets navn er tålmodighet. Vi er forskjellige.
Det er vanligvis en som er mer rotete i et forhold.
Rekk opp hånden hvis du er rotete.
De skjønner meg. Jeg er den rotete i forholdet mitt.
Jeg beklager på vegne av oss til alle som er ryddige.
Vi vet at det er et helvete å leve med en som er rotete.
Vi beklager, ok? Det er vår feil. Som vanlig.
Men pass på.
Ingenting irriterer rotete folk mer enn at andre rydder i rotet vårt.
Ikke våg deg, ellers får du et problem.
Det virker kanskje rotete først,
men man vet hvor alt er. Hvis rotet forstyrres, mister de oversikt.
De blir opprørt, irriterte.
De spiller djevelens advokat.
De har kanskje en skje med arequipe under senga.
Vi kan være enige om at det er ekkelt.
Men hvis du tar skjeen deres tror de at det er noe galt med rommet.
"Hvor er arequipe-skjeen min?"
"Arequipe-skjeen min er borte. Nå kan jeg ikke spise den."
"Hvorfor finner jeg ikke skjeen?"
De overdriver. Rettferdiggjør noe uforsvarlig.
"Jeg tok den, den var full av maur." "De er vennene mine, ok?"
"De spiser arequipe med meg. Hvorfor spør dere meg ikke?"
Vær tålmodig, de overdriver. Vi har alle favorittklær også.
For kvinner er det vanligvis en bluse, et fint antrekk, bukser,
klærne du bruker for å føle deg selvsikker.
De du bruker ved spesielle anledninger.
Menn er enklere. En t-skjorte. "Denne t-skjorta er perfekt."
"Perfekt for en spesiell anledning."
De vil bruke den ved enhver spesiell anledning.
Du henter den stripete t-skjorta di.
Du ser etter den stripete skjorta i skapet
og den er borte.
Du går fra vettet.
Par vet hva jeg snakker om.
Det første du tenker er ikke: "Hva har jeg gjort med skjorta mi?"
"Har jeg brukt den i det siste?" Nei. Du tenker at noen tok den.
"De tar alltid ting uten å spørre og legger det andre steder."
Så er de fylt av raseri og spør partneren sin.
"Hvor er skjorta mi?"
Og hun gjør det verre ved å si: "Der du la den sist."
Det er et elendig svar. Er det så vanskelig å hjelpe?
Si: "Jeg vet ikke, kjære. Det er to…" "Der du la den sist."
Det er som å si: "Er du ute etter bråk?"
De roer seg ned. "Den er ikke der jeg la den."
"Ellers ville jeg ikke spurt."
"Sjekket du skittentøyskurven?" "Den var ikke der."
"Hvordan kan jeg sjekke det umerket?"
Han har allerede egget opp uten å sjekke først.
Han spiller dum og ser rundt.
"De mister alltid tingene mine og flytter på dem."
"Jeg kan ikke ha fine ting. De blir alltid borte. Jeg så to ganger."
"Den er ikke der."
"Vel, med denne svinestien overalt…"
"Så du under senga ved siden av arequipe-skjeen?"
"Kanskje der."
De er sardoniske.
"Svinestien min påvirker vel ikke deg?"
Nok en krangel.
Den som avslutter konflikten fort går bare videre.
Den som ikke hadde et raserianfall alene på rommet sitt.
Du krangler, overdriver.
Du fyller sinnet ditt med grusomme tanker.
Du krangler med deg selv. "Men jeg har ikke…"
"Nei, aldri i livet. Jeg ville aldri…"
"Jeg bare…"
"Jeg skjønner bare ikke
hva som er så jævla vanskelig
med å respektere andres eiendeler."
"Det er et grunnleggende prinsipp."
"Dette er ikke mitt. La det være."
Sånn. Enkelt."
"Ikke mitt. Jeg lar det være."
"Det handler bare om respekt."
"Det er mitt, jeg bruker det, tørker rumpa med det."
"Den er min! Jeg kan gjøre hva jeg vil med den."
"Ikke mitt. Jeg lar det være."
"Det er enkelt."
"Men tingene mine forsvinner alltid i dette huset, for jeg er verdiløs her."
"Ikke verdt noe. Hvis jeg forsvant, hadde de funnet skjorten først. "
"Hennes ting er der borte, strøkne, sortert etter farge, og lukter godt."
"Men sakene mine mangler."
"Nå husker hun ikke engang skjorta. Ikke en anelse."
"Den er pur fantasi."
"Den fantes aldri. Jeg har brukt den 500 ganger,
og fortsatt ingen anelse. Jeg må ha vært naken."
"Naken på gata, og trodd jeg gikk med skjorta."
Tiden kan fly når du er forbanna og slåss med deg selv.
Du må være oppmerksom på disse tingene, og tålmodig,
fordi folk slår opp over smålige ting og krangler.
For en del år siden slo jeg opp sånn.
Hun tok maten min.
Jeg liker ikke når folk gjør det.
Det er de som deler, og de som ikke gjør det.
Jeg er den sistnevnte.
Vi er klin kokos. Jeg skjønner det.
Men vi er ikke egoistiske.
Fordi vi spør: "Vil du ha litt ekstra mat til deg?"
Og de sier nei!
Men de blir sultne når de ser deg spise!
Hvis hun tar en pommes frites er det over.
Jeg vet det virker ekstremt, men den pommes fritsen var ikke vanlig.
Den var helt utrolig.
med cheddarost på toppen, paprika, tortilla, og bacon.
Kjempegodt.
Jeg sa: "Dette var godt, vil du også ha en?"
"Nei, bare vann."
"Perfekt, du får vann, så får jeg pommes frites."
Maten kommer, og hun spiste en. Jeg ble sjokkert!
"Tok du nettopp… Hvorfor… "
"Sulten? Skal jeg kjøpe en til deg?"
"Jeg ville bare ha en." "Men de var mine."
"Jeg bestilte nok pommes frites. Nå er det ikke nok."
"Jeg blir ikke mett."
"Ro deg ned, det var bare én."
"Ja, men du tok den beste."
"Den beste, med mest ost."
"Maten kom, og jeg sa: 'Jeg skal begynne med den.'"
"Nå vet jeg ikke hvor jeg skal begynne. Jeg mistet appetitten."
"Ikke vær frekk." "Det frekke er å tillate en tyv
uten å si noe."
Sinne får deg til å si mange dumme ting.
Vi må være tålmodige.
Par må være tålmodige. Med familiene deres også.
Og med barn trenger du mye tålmodighet.
Rekk opp hånden hvis du har barn. Ikke benekt dem.
Noen av dere. Greit.
Du trenger tålmodighet med barna dine. Jeg har to stykk.
Vet dere hva som endret seg fra vår generasjon til deres?
Vi bryr oss faktisk om å være gode foreldre.
Foreldrene våre brydde seg aldri.
De var uoppmerksomme, opptatte, hadde ting å gjøre.
De levde under prinsippet: "La ham lære selv."
Å vaske hendene rene uten å bekymre seg.
"Skal du opp dit? Forsiktig. Falt du ned? Der ser du."
Brukket arm med gips i tre måneder.
Pappa sa til familien: "Se på denne idioten."
Vi vokste opp på den harde måten. Vi lærte av blåmerkene våre.
Nå overdriver foreldrene det. De sier:
"Hvordan kan jeg lære opp barnet mitt?"
Psykologen sa at de trenger en autoritetsfigur,
men også å snakke forståelig, alltid ærlig så han kan stole på meg
og oppmuntre tillit mellom oss.
Hvordan lærer jeg ham å multiplisere uten å traumatisere ham?
Vi lærte oss å multiplisere ut av frykt.
Vi er fortsatt redde. Du spør noen: "Hva er seks ganger åtte?"
Refleksen er fortsatt der.
"Førtiåtte."
La oss gå lenger bak. Hvordan lærte de opp våre foreldre?
Bestefar kommer hjem sliten, pappa gjør lekser.
Bestefar sier: "Det er lett."
"To ganger fire?" Bang! Beltet på bordet.
Nei?
Pappa sier: "Åtte." "Ingen slag denne gangen."
"Videre til neste."
Ja, perfekt.
Det var metoder. Ikke de beste, men datidens metoder.
Kanskje vi ikke fikk det,
men for eksempel så ødela faren min tilliten vår
ved å sammenligne oss med ham.
Pappaer da sammenlignet oss med seg selv.
Ikke veldig støttende, og alltid sint på noe.
De forventet altfor mye av et barn.
Pappa sa: "Kan du ikke multiplisere? Jeg kunne dividere på din alder."
"Du lærer tregere enn andre."
"Vi må ta røntgen for å sjekke om alt er bra i hodet, det er unormalt."
Ungen begynner å bli engstelig: "Jeg har en svulst."
"Jeg lærer ikke lett så jeg har kanskje en svulst."
"Husker ingenting fra timen og er alltid søvnig."
"Det er en svulst."
De kranglet med mamma foran deg. "Hvorfor kan han ennå ikke multiplisere?"
"Hvor mye koster skolen? Det er bortkastet penger."
"Det er bortkastet om jeg må undervise ham."
"Hvorfor gå dit når jeg kan undervise ham?"
"Jeg skal undervise deg og følge med."
"Du klarer å dele og gange om to uker."
"Vi spiser rester hvis jeg slutter jobben. Det er jeg som jobber."
Som småbarn tenker vi: "Kjære Gud, jeg vil ikke at vi må spise rester."
Brenner det inn i tankene.
"Jeg vil ikke at vi må spise rester."
"Jeg må lære meg å gange, selv med svulsten min."
Så man jobbet hardt.
Foreldre forklarte aldri det de lærte deg.
"Hvordan kan du ikke gange? La oss se på en.
To ganger fire? To ganger fire er åtte."
"Så lett! Matematikk er presist."
"Det er ikke seks eller ni."
"To ganger fire er åtte! Skjønner du det?"
"Prøv en annen. Seks ganger åtte."
Du teller på fingrene.
De gir deg ikke tid til å tenke. "Seks ganger åtte!"
"Hør etter! Seks ganger åtte."
Jeg sa alt for å slippe unna. "Seksti."
Pappa sier: "Denne er dummere enn de andre."
"Vi var fulle da vi unnfanget ham, ikke sant?"
"Nei, vi kaster bort penger. Du kan ikke repareres."
"Vi tar ham ut av skolen i morgen."
"Vi ringer onkel Alberto, så får du jobbe på en dagligvarebutikk."
"Du er bare dugelig til jobb!" Sånn truet de deg.
Og du trodde på det! Jeg la meg med de tankene.
Jeg hadde et mareritt der jeg jobbet i en dagligvarebutikk.
Onkel Albert spør: "Seks ganger åtte?" "Jeg vet ikke!"
"Jeg har en svulst."
Noen ting endret seg til det bedre.
Dagens barn har en sosial, miljøbevisst samvittighet.
De bryr seg om dyr.
De adopterer hunder, redder katter. Jeg synes det er flott.
Da vi var barn, brydde vi oss ikke om dyr.
De solgte fargede kyllinger på skolen.
Ved inngangen. Noen her som fikk seg en farget kylling?
"Mamma, kjøp en kylling." "Hvor mye?" "200 pesos."
Du fikk den i hånda.
Kyllingen led mens du holdt den fast.
De kyllingene hadde tragiske dødsfall.
Noen ville sove med dem. "Jeg koser med kyllingen min."
En dag forsvinner den og du gir blaffen. "Den lever lykkelig et annet sted."
Tre dager senere dukker den opp helt mørbanka under teppet.
De ble kvalt. Så synd.
Stakkars.
Ting har endret seg. Vi vokste opp forskjellig.
Jeg vokste opp veldig annerledes enn alle dere.
Jeg gikk tredje, fjerde og femte klasse i et jenteklasserom.
Jeg var den eneste gutten der.
Når du er den eneste gutten i et jenteklasserom
så blir du en av dem, om du vil eller ei.
Da vi stilte oss opp, sa rektoren: "Si hei til alle jentene i fjerdeklasse."
Hele skolen så på meg. Jeg vinka. Jeg ville ikke være en frekk jente.
I de oppstillingene… De begynte å heise flagget
i den største gården, noe skoler gjorde på den tiden.
Rektor sa: "Til venstre."
Til fots, i sola, og kastet bort hele morgenen der uten å lære noe.
Rektor sa: "Til venstre."
"Til venstre."
"Trekk fra hverandre."
"Sverg en ed til flagget. En, to. "
"Under Gud sverger jeg lojalitet til min nasjon, Colombia…"
Så mye å gjenta at du glemte det.
"…udelelig… én nasjon, så hjelp meg Gud. Tre, fire."
"Til venstre."
"Trekk fra hverandre."
"Nasjonalsang."
"Til venstre."
"Trekk fra hverandre."
Du står der med solen i ansiktet. Dehydrert.
Man blir morderisk i en ung alder.
Du lurer på hvordan man brenner ned skolen med alle inni.
Du begynner å bli gal.
Du holder på å besvime. "En kunngjøring fra rektoren."
"Pokker ta meg!"
Jeg var alene og jentene snakket aldri med meg.
De gjorde narr av meg. "Se på den stygge jenta med kort hår."
En dag kom en jente bort til meg
og sa jeg måtte leke leken deres for å henge med dem.
Hun lærte meg en klappelek, en lek som bare jenter kunne.
For uvitende menn så er det en lek barneskolejenter elsket,
der man lekte med hendene.
Jeg hopper
Jeg hopper i senga Kaster en koffert, knuser en flaske
Mamma slår meg, jeg slår henne
Jeg går opp i femte etasje Spiller av en plate som sier
Michael Jackson
De fleste av dere husker den?
Vi lekte det. Det var fantastisk.
Husker dere?
En enda kulere en var med begge hender.
Du, du var med meg siden barndommen
Med Pepsi, Pepsi og Cola, Cola
Med Pepsi-Cola
De lekene var faen meg best.
Favoritten min var koreografert. Du går ut på gulvet…
Lille engel, faller fra himmelen
Og en takblomst, en blomst!
En rose, fra blomsten Fra blomsten, en kløver. En kløver!
Fra kløveren, en jente som het Isabel Isabel!
Isabel er mitt navn…
Det var en jævla godsang, lang også.
La oss si jeg ikke hadde det vanligste året.
Se for deg alle skoleguttene som spilte fotball.
To barn sa: "Vi trenger en til på laget. Han der?"
Og jeg sang: "Jeg heter Isabel."
De flyttet meg til et annet klasserom i femte klasse
siden det er da man starter å like andre.
Den uskyldige delen av livet.
Jentene i klasserommet mitt elsket å legge seg i en stor åker
sånn at skoleguttene kunne se dem.
En dag lå vi alle der.
Rektor sa: "På tide å sette ham i en annen klasse."
Jeg kom i et gutteklasserom, alene igjen. De kunne ikke klappeleker.
Jeg var jo vant til…
Jeg var alltid malplassert på skolen.
I ferier også. Halloween, for eksempel.
Dagens barn har så kule kostymer,
laget for å passe, utpregede muskler, og de er billige.
Avengers, Black Panther, Iron Man,
Captain America, Thor.
Jentene også. Wonder Woman, Wanda,
Black Widow, alle prinsessene.
Vi fikk bare kostymer foreldrene våre hadde råd til. Vi hadde ikke penger.
Jenter kledde seg ut som romanijenter. Hvis du kledde deg som romanifolk
var det fordi familien din var i en tøff økonomisk situasjon for tiden.
Romanifolk-kostymet var billigst.
"Ingen penger, romani-tid."
Jeg var kledd som en.
Mine søstre kledde seg ut som romanifolk. "Hent godteri."
Man var glad, for å spise godteri var viktig.
Kreativitet spirer i nødstider. Jeg ble invitert på kostymefest en gang
og hadde ikke råd til kostyme. "Hva gjør jeg?"
Jeg gikk ikke som en romanijente.
"Hva gjør jeg?"
Jeg kjøpte melk og gikk med litt i munnen.
Melk i munnen min.
En venn sa: "Hva går du som?" "En kvise."
Jeg vet det.
Jeg vet at jeg er ekkel. Men det var billig.
Hvis du ikke har penger så kan du bruke denne ideen til neste Halloween.
Poenget er at det var sånn vi vokste opp.
Uten bekvemmelighetene som dagens barn har.
Vi hadde ikke internett.
Derfor er telefonen en forlengelse av kroppen vår.
Vi verdsetter den fordi vi ikke hadde det som barn.
Derfor sitter vi limt fast til telefonene våre hele dagen.
Vi bruker den der vi ikke burde bruke den.
På kinoer, i banker, noe jeg ikke er enig i,
for i en bank er det ikke tillatt på grunn av sikkerhet.
Men det er telefonen din som holder deg underholdt.
Og det tar så lang tid før det er din tur.
Det er heller ingen TV å se på, ingen blader å lese.
Du stoler ikke på folk til å prate.
Det er en straff å gå i en bank.
"Sett deg ned og tenk på økonomien din mens du venter."
Du setter deg ned, skamfull.
Man kjeder seg og tar opp telefonen. Hvem bryr seg.
"Faen heller…"
Du prøver se alvorlig ut så de tror det er viktig.
Men du ser på dumme memes.
Du ler strengt.
Vakten får deg til å legge den vekk.
"Vennligst legg vekk telefonen. Det er av sikkerhetsgrunner."
"Ja, sir."
Og så begynner leken vi alle gjør med vakten.
"Jeg spiller dum. Når han ser bort, sjekker jeg telefonen kjapt."
Vakten tenker også: "Jeg spiller dum så tar han den ut igjen.
Dette skjer hver dag."
"Jeg kan ikke bruke min. Så jeg kødder med ham."
Så du sitter der og spiller dum.
Man lærer å skrive uten å se,
som er ubrukelig på grunn av auto-korrekt
som gjør deg flau. En venn av meg skrev en gang: "Hei, papi."
Det ble: "Hei, parasitt."
Jeg blokkerte henne. Det endte ikke bra.
Eller så sender noen deg en stønne-video.
Vi har vel alle falt for det en gang?
Den verste timingen. Iallfall i en bank.
Volumet står på fullt.
En tittel med et villedende bilde som lurer deg til å åpne videoen.
"James Rodríguez om retur til Real Madrid."
"Kommer han tilbake til laget?"
"Nei!"
"Hva skjer? Det er på lydløs."
"Det er ikke porno. Det er James."
"Det er ikke som det…"
Vakten sier: "Legg den bort, slutt å se på porno. Det er barn her!
"Det er ikke porno, det er en video. Denne dritten er ødelagt."
Så sitter du der…
"Der lurte de meg."
"James, tilbake i Real Madrid, ja."
Skammen er kortvarig så du tar ut telefonen igjen.
En gang snudde jeg meg, vakten var borte. "Legg den bort!" hørte jeg bakfra.
Jeg skvatt sånn at jeg nesten slo ham.
Du lever i benektelse for å unngå feilen din.
Du innrømmer det ikke og overdriver igjen.
"Jeg bruker den ikke." "Hvorfor er den i hånda di?"
"Fordi jeg er en kontrollfrik."
"Du bare holder den? Du kan legge den i et skap. "
"Nei, sir, la meg holde den. Veldig kontrollfrik."
Du legger den bort og krangler videre: "Greit, jeg lar den ligge."
"La den råtne! Den skal aldri brukes igjen."
"La den råtne, få koldbrann og miste en fot."
"Hvem fikk meg til å miste foten? Vakten."
"Jeg skal ikke bruke den. Forstått."
"Men denne regelen gjelder ikke bare for meg."
"Vakten kan ikke bruke den,
eller de ansatte, bankfolk, den damen, ingen."
"Hvis noen raner banken så dør vi alle."
"Ingen kan ringe politiet eller ta ut telefonen."
"Hvem dør først? Hvem drepte oss? Vakten."
"Vakten. Vi får se hvem som dør først."
Vi har alltid tilkoblet, derfor trenger vi telefoner.
Internettet er vårt viktigste verktøy.
Hjemmenettverket fremfor alt.
Noen sier: "Elektrisitet er viktigere." Ingen strøm, ingen internett.
Du blir mer forbanna når internettet er borte enn strømmen.
Vi er surere når nettverket stopper.
Hvis strømmen går har du det gøy, fordi når lysene slukner
så kan du høre alle naboene dine si:
"Åh!"
Når lysene går så sier nabolaget: "Åh!"
Inne fra kjøkkenet ditt så hører du: "Åh!"
De løper og sier: "Strømmen er gått."
Jeg sier: "Jeg vet det, jeg så på TV. La oss se hva som skjedde."
Når Internett er borte går raseriet fra 0 til 100 på et blunk.
Mye raseri.
Du begynner å tenke: "Jeg betaler for en tjeneste jeg ikke får,
jeg blir gjort narr av, alltid fakturert i tide,
og de driver gjøn med meg."
Vi unngår å ringe kundeservice på grunn av dårlige erfaringer.
Enten svarer de ikke, gjør deg forbanna på en fremmed,
legger på, eller så får du dårlig service. Det er tøft.
Med mangel på teknisk kunnskap prøver man å reparere signalet selv.
Gå og se på modemet.
Noen truer modemet. "Denne dritten kommer ikke til å funke."
"Har jeg skadet den?"
Nei?
"Vi skrur den av."
Man mister tålmodigheten, skrur den på igjen. Alle lysene kommer på.
En av dem blinker og skrur seg av.
Du aner ikke om den var sånn før.
Det virker ikke "Å, Gud, på tide å ringe."
Du drøfter før du ringer.
"De kommer til å høre meg, de jævlene."
"De ler seg sikkert skakke."
"Vi frakobler den kødden som betaler i tide når vi vil."
"Han klager aldri…" "Jeg er her hele dagen."
"Samme hva, selv om jeg må si opp jobben min."
"Helt til de svarer og fikser forbindelsen."
Du snakker til veggen. Du er sint og hører et energisk opptak.
"Vi er stolte av å hjelpe deg. Hold linjen, så kontakter vi deg snart."
"De er stolte av å hjelpe meg? For noen løgnhalser."
"Helt skamløse også."
"Hvem liker å motta klager? Gærninger!"
Du får en meny. "For spesialtjenester, trykk én."
"For kabel-TV, trykk to. For mobilt nettverk, trykk tre."
"For hjemmenettverk, trykk fire."
"Hvis du er en hyppig kunde, trykk fem. Hvis du…"
Noen andre som kjeder seg i hjel når menyen kommer?
Tankene dine vandrer og tenker på fantasifulle verdener.
Du kommer tilbake til menyen og alternativene er borte. Så tenker du…
"Jeg ringer igjen."
"Jeg ringer tilbake! Nå skal jeg klage på den drittmenyen også.
Den bare forvirrer deg og får deg til å legge på."
"Men jeg blir."
"Dette er Maritza, hva trenger du hjelp til?"
Du vet det ikke er hennes feil. Så du prøver å være rettferdig.
Du puster ut, slapper av. Årene i panna di buler ut.
Ansiktet er ildrødt. Du har takykardi. Men prøv å puste.
"Maritza."
"Hvordan går det?"
"Jeg ringer angående en ubeleilighet."
"Ja. Ellers…"
"ville jeg ikke ringt, ikke sant, Maritza?"
"Jeg ringer for å høre om du ser i systemet ditt
hva faen som… hva som foregår, Maritza. Beklager."
"Fiks forbindelsen så fort som mulig
så jeg kan fortsette livet og se på Ugly Betty på Netflix i fred."
"Takk, Marit…"
"Maritza?"
"Fullt navn takk." De brydde seg ikke om det du sa.
De følger en protokoll.
Først må de få navnet ditt, ellers kan de ikke hjelpe deg.
"Néstor Ricardo Quevedo Madrid."
Jeg tenker: "Kall meg Ricardo."
"Don Néstor."
"Ja, Maritza?"
"Det må være en feil. Jeg ser at det funker, Don Néstor."
"Nei."
"Nei, Maritza. Det er ingen feil. Jeg er ikke en treskalle."
"Jeg vet når ting fungerer og når de ikke gjør det, Maritza."
"Jeg er ikke en jævla ape."
"La oss prøve det igjen, Maritza."
"Jeg har ikke internett." "Er du sikker? Signalet kan være svakt."
"Jeg har ikke internett!"
"Ingen internett? Vi tilbyr en ny pakke med mobilt nettverk til nedsatt pris."
"For Guds skyld, Maritza, fokuser.
Jeg har internett, men det jeg har virker ikke nå."
"Jeg gir snart opp, Maritza. Jeg…"
"Jeg fortjener ikke dette, Maritza."
"Jeg skjønner at du er opptatt eller driter i mitt problem."
"Si meg hvordan man gjenoppretter forbindelsen selv
så stikker jeg."
"Du kan laste det ned fra vår nettside."
"Jøss, Maritza!"
"Ett spørsmål, med all respekt."
"Jeg føler vi har bondet i løpet av denne samtalen."
"Hvordan skal jeg laste ned info fra en nettside uten internett?"
"Er jeg en trollmann, Maritza?"
"Har jeg en tryllestav, Maritza?"
"Jeg vet hva jeg skal gjøre."
"Jeg trekker en magisk kabel fra ræva mi, kobler den til modemet,
så har jeg ubegrenset internett for alltid."
"Kommer det? Vil den magiske ræva gi meg internett på 500 megabyte?"
"Ikke lek med meg, Maritza."
"Jeg hører latter, Maritza."
"Du håner meg."
"Brystet mitt gjør vondt og jeg er nummen i venstre arm"
"Jeg holder deg ansvarlig hvis jeg får hjerteinfarkt.
Jeg tar opp samtalen. Inkompetansen til Maritza drepte meg!"
"Maritza, jeg…"
"Jeg trenger teknisk støtte og du hjelper meg ikke."
"Dette er ikke teknisk støtte. Jeg overfører deg." "Nei!"
Du blir satt på vent.
Vi må være tålmodige.
Vi er fucka. Det skjer så mye hver dag.
Etter et show sa en jente til meg:
"Tusen takk, jeg trengte en latter. Det har vært tungt nå nylig."
"Jeg har vært deprimert i noen uker, trist i flere måneder."
"Det hele startet i nitten-nitti…" Hele historien.
Hun sa at hun hadde vurdert selvmord.
Hun sa det til meg. Jeg er ikke positiv eller oppmuntrende.
Jeg er fæl til å gi råd.
Jeg mener et av våre største problemer er at vi er for mange.
"Jeg kan ikke være så frekk og uansvarlig."
"Jeg kan ikke gi ubrukelige råd."
"Jeg kan få henne til å le." Jeg sa: "Jeg har prøvd å ta livet mange ganger."
"Virkelig?" "Jeg var lei av meg selv."
"Så hvordan gjør jeg det? Det bør være en stilig død."
"Jeg ville skammet meg hvis det kom i et ukeblad."
"Med de ræva overskriftene. 'Komedie: en døende kunst.' Og meg på forsiden."
"Hvis uflaks gjør at noen prøver selvmord, vil de også mislykkes med det."
"Hvorfor det?" "Sånn er det med uflaks. Det ødelegger folks mål."
"Hvis uflaks gjør at noen prøver selvmord vil uflaksen ødelegge for det."
"Du fucker det til. Hvis jeg kjøper en pistol og skyter meg selv
så ender jeg bare opp med en knust kjeve."
"Hvis jeg prøver å henge meg så blir jeg en grønnsak."
"Hvis jeg tar gift så ødelegger jeg et organ
og jeg får en talefeil, som dette."
"Hvis jeg prøver å drukne redder en god samaritan meg
uten å vite noe bedre og uten respekt for døden."
"Så jeg skulle gjøre alle samtidig." "Hvordan?"
"Jeg kjøpte en pistol, et tau, gift, og gikk til en klippe ved havet."
"Før jeg hoppet ba jeg en bønn. Folk blir inkonsekvente."
"Kjære Gud, la det gå feilfritt."
"Jeg hoppet. Og jeg er så uheldig at kraften i tauet rundt halsen min
svingte kroppen min mens jeg ventet,
og jeg skøyt tauet med pistolen. Jeg svelget sjøvann og kastet opp giften."
Og hun sa:
"Du er gal." "Men i live."
Jeg bør nyte det så lenge det varer.
Og jeg elsket å nyte det med dere i kveld.
Takk for at dere smilte. Takk for applausen og den gode stemningen.
Takk. Dere er så snille.
Tusen takk.
Takk. Vi sees, ciao.
Ha det godt. Takk, ciao.
Ciao.
Mange takk, ciao!
Tekst: Håkon Jordheim