Downloaded from YTS.MX
‎Mă numesc Ricardo Quevedo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Am 37 de ani.
‎Sunt căsătorit și cinic.
‎Adică, comic.
‎Uneori, lucrurile nu merg ‎conform planului.
‎La mine o iau mereu razna, ‎ceea ce explică tot.
‎Dar încerc din nou.
‎O iau de la capăt fără oprire.
‎Fac asta de 20 de ani ca un fraier,
‎am făcut totul și de toate
‎doar ca să vă fac să râdeți.
‎GENE GROASE
‎Dacă v-ați săturat ‎să trăiți în ritmul altcuiva
‎și de a fi mereu în priză,
‎luați o pauză și urmăriți spectacolul.
‎E în regulă să renunți din când în când.
‎Deși, știți ce? ‎Ce facem noi nu contează deloc.
‎Mâine va fi mai rău.
‎Bună seara!
‎Mulțumesc!
‎Salut! Mulțumesc mult.
‎Mulțumesc mult
‎pentru aplauze, ‎foarte spontane, impresionante
‎și din suflet.
‎Mă numesc Ricardo Quevedo
‎sau, cum mă știți acum, ‎„soțul lui Liss”, nu?
‎Și așa mi se spune.
‎În public se spune: ‎„E soțul lui Liss, Alejandro Quevedo.”
‎Oricum…
‎E grozav că ați reușit să veniți.
‎E grozav că ați venit aici, ‎în propriul vostru spațiu umoristic, da?
‎Ca să râdeți, indiferent de consecințe.
‎În ciuda circumstanțelor în care trăim
‎și în care am trăit de ceva vreme,
‎care ne pun răbdarea la încercare, nu?
‎Trebuie să avem răbdare ‎fiindcă altfel ne pierdem controlul
‎și dăm totul dracului.
‎Să spunem că e complicat, ‎dar asta e situația.
‎Ieșitul în oraș, traficul. ‎Le facem cu plăcere.
‎Dar, imediat ce suntem într-un vehicul, ‎devenim defensivi
‎și presupunem că toți sunt idioți, ‎cu excepția noastră.
‎Că nimeni nu știe să coexiste, ‎în afară de noi.
‎Noi știm. Toți sunt idioți, mai puțin noi.
‎Motocicliștii îi enervează ‎pe cei cu mașini, nu?
‎„De ce nu se dă la o parte? ‎Parcă sunt lipiți de centrul benzii.”
‎Nu? Când conduci mașina, ‎înjuri motocicliștii.
‎„Proștii ăștia trec aproape de mașini. ‎Sper să-i plouă la greu.”
‎Automobiliștii îi enervează ‎pe motocicliști.
‎„Le e așa greu să-i lase pe alții ‎să treacă? Stau unul în fundul altuia.
‎Trebuie să fac slalom, e periculos.
‎Am motocicleta să ajung mai repede, ‎nu să stau în ambuteiaj.
‎Îi ciobesc oglinda retrovizoare ăstuia.”
‎Bicicliștii sunt îngroziți.
‎„Sper să nu mă claxoneze, ‎altfel cad și mor.
‎Sper să nu mă amenințe vreunul ‎ca-mi fură bicicleta.
‎Ajută-mă, Doamne!”
‎Speriați de moarte.
‎Curierii merg pe contrasens: ‎„Ne vedem în iad.”
‎Nu le pasă.
‎Oamenii ăia ne vor morți oricum.
‎Oricum…
‎Deci…
‎Oriunde te uiți, toată lumea e supărată.
‎Ar trebui să fim mai răbdători, nu?
‎Trebuie să devenim mai răbdători, ‎altfel înnebunim.
‎Mereu stăm cu bucile strânse, nu?
‎La volan, strânse. Pe bicicletă, strânse.
‎Asta spune multe despre noi, columbienii.
‎Bucile strânse până la capăt.
‎Ăsta e mottoul nostru. ‎La calificările de la fotbal, strânse.
‎Înainte de ultimul meci: ‎„Dacă Peru bate Venezuela, putem…”
‎Strânse până la capăt.
‎La fel la alegeri.
‎Susținem un candidat. ‎„Sper că va câștiga.”
‎N-a câștigat și s-a dus tot dracu', nu?
‎Bucile strânse până la capăt. ‎Ar trebui să fie pe drapel.
‎Asta ne face columbieni.
‎Chestiile alea din ‎Lege și ordine ‎nu ne reprezintă.
‎Dacă pe drapel ar fi: ‎„Bucile strânse până la capăt”,
‎ați accepta, nu?
‎V-ați recunoaște țara și pe voi, nu?
‎Dar mergem înainte, ‎ne-am obișnuit de mult cu circul ăsta,
‎de peste doi ani. Înainte de pandemie, ‎tot blocați eram, în Columbia.
‎Dacă țineți minte, înainte de COVID,
‎eram blocați în case
‎din cauza demonstrațiilor.
‎Eram îngroziți.
‎A fost o noapte ‎în care hoții chipurile voiau să spargă
‎toate comunitățile păzite.
‎Simultan!
‎Mai știți? ‎Chestia aia a rămas cea mai tare.
‎Nu poate fi depășită.
‎Ca un lanț de mesaje pe WhatsApp ‎pornit de mătușa cuiva.
‎Sunt sigur de asta. Mătușa cuiva.
‎„Hoții intră în comunitatea noastră.”
‎Toți au partajat
‎și fiecare comunitate păzită ‎credea că e vizată.
‎Vecinii au venit la porți cu bâte,
‎ca să apere onoarea comunității.
‎N-a venit nimeni.
‎„N-au intrat pentru că suntem uniți.”
‎N-au văzut picior de hoț, dar, totuși…
‎Soția mea m-a trimis la poartă, ‎ca să arătăm că suntem solidari.
‎„O să-ți pună poza în lift.”
‎Am întrebat: ‎„De ce? Mi-e somn și nu sunt bătăios.
‎N-am bâtă, trebuie să rup mătura.
‎Dacă nu intră nimeni, ‎trebuie să iau altă mătură ca prostul? Nu!
‎Dacă intră cineva, nu știu să mă bat. ‎Îmi iau bâta și mă cotonogesc.
‎Vrei să mă duci la 3:00 la Urgență ‎cu o bâtă în fund?
‎Nu e un plan bun, nu?
‎Atunci hai să le facem cafea, bine?
‎Aduc eu cafeaua.
‎«Cafea pentru voi, vecini.
‎Vânătoare plăcută.»”
‎M-am dus la culcare.
‎Am dormit cel mai bine în noaptea aia.
‎A fost o noapte ‎fără evenimente remarcabile.
‎Cu 40 de inși care păzeau locul.
‎Și un paznic care a avut ‎o noapte albă. Distrusă.
‎Cred că era aglomerat acolo.
‎„Când pleacă idioții ăștia acasă?”
‎Dar, cumva, viața continuă, nu?
‎Ne bagă pe gât niște minciuni ‎de nu le putem înghiți.
‎Oricum…
‎Primele luni au fost grele. ‎Eram carantinați, nesiguranța…
‎Își trimiteau la piață ‎membrul familiei cel mai puțin iubit.
‎Să cumpere provizii.
‎Acel membru care nu era invitat ‎la petreceri.
‎„Trimite-l pe el. ‎Doar n-o trimitem pe mama, nu?”
‎Îi spuneau: „Ești mai puternic. Du-te!
‎Nu te îmbolnăvești niciodată.” ‎Și se ducea.
‎Prima s-a epuizat hârtia igienică.
‎Ca mereu în țara asta, nu?
‎Nu știu de ce hârtia igienică ‎se epuizează prima într-o criză?
‎Nu înțeleg frica ‎de a nu te putea șterge la fund.
‎N-ar trebui să se epuizeze mâncarea?
‎Din ea e făcut rahatul.
‎Ai 30 de role de hârtie. „Acum ce fac?
‎Nu vreau să fac caca. ‎Trebuia să cumpăr o banană.”
‎Îți riști viața la magazin, ‎dar și să fii umilit?
‎Abia te lăsau să intri.
‎Mai e cineva? Intrai tu cu pungile: ‎„Stai acolo!
‎Ia dezinfectant!”
‎Te înmuiau în el.
‎Îți ziceai: „Ce fac?” Îți intra în ochi.
‎„Scoate-ți hainele. Ai virusul.”
‎Stăteai gol-pușcă la poartă. ‎„Ce s-a întâmplat?”
‎„Du-te la duș, nu atinge!”
‎Nu mai știai unde e, ‎erai orbit de dezinfectant.
‎Și hainele. „Ia-le!”. ‎„Nu, tu. Sunt infectate.
‎Alea sunt infectate. ‎Repede, la mașina de spălat!”
‎Lasă-le, lasă virusul să moară.
‎„E pe mâna mea! Le-am atins”
‎„Spală-te repede pe mâini!”
‎„Nu mai intră nimeni. ‎Lasă virusul să moară!”
‎„Baia stă închisă o lună, ca să moară.”
‎Nu știam ce e cu virusul
‎și făceam toate absurditățile alea, ‎nu știam altceva.
‎Oameni la cumpărături ‎cu saci de gunoi pe ei.
‎Ca să nu se infecteze.
‎Pantofi înmuiați în dezinfectant.
‎Cârpele alea umede puse peste tot.
‎Unii își dezinfectau și roțile mașinii.
‎Apoi au spus la știri că e inutil ‎și lumea a oftat.
‎„Trebuiau să spună, ‎am luat prea mult dezinfectant.”
‎Unii nu cred în vaccinuri.
‎„Nu vreau să mă vaccinez ‎pentru că-mi bagă un cip în braț
‎și perturbă semnalul de la satelit. ‎De asta au căzut rețelele sociale.
‎Patronul Facebook ne spionează pe toți.”
‎Imaginează-ți că te spionează!
‎„M-am plictisit. Du-te!
‎A urcat în tren. Ce pune la cale?
‎Să sperăm că…”
‎Doamne sfinte! Dar suntem spionați.
‎Ați discutat ceva cu cei apropiați ‎și apoi ați primit o reclamă cu asta?
‎Unul spune: „Doamne, ce se întâmplă?”
‎Suntem mereu terorizați.
‎Unii devin selectivi ‎în privința vaccinurilor.
‎Își spun…
‎După ce au mâncat resturi toată viața.
‎Dar sunt foarte selectivi. ‎„Eu vreau doar Pfizer.”
‎Aleg.
‎„Eu îmi fac doar Pfizer. ‎Celelalte nu sunt testate.
‎Nu sunt sigur. Corpul meu e templul meu.
‎Nu bag orice în el.
‎Vine noaptea ‎și încep să dea limbi în fund. Cam așa.
‎Așa e.
‎Asta e situația. Oricum…
‎Bine.
‎Cu tot respectul…
‎Poate că cineva se simte jignit.
‎„Doamne!
‎Mă uit cu mama la asta
‎și tipul ăsta vulgar ‎vorbește de acte lipsite de decență.”
‎Oamenii se fut cu cine vor.
‎Nu?
‎„Doamne!
‎Eu nu mă fut, eu fac dragoste. ‎Ce jignitor!”
‎Oamenii oripilați de cuvântul „fut” ‎nu-s buni la asta.
‎S-o lăsăm moartă!
‎Nu vreau să fiu distras, ‎că încep să aberez.
‎Ne-am plictisit rapid de asta.
‎La început a fost greu să ne obișnuim.
‎A fost nevoie de multă răbdare.
‎Era și mai greu cu partenerul, nu?
‎Carantina a fost complicată.
‎Ne enervează partenerul, ceea ce e normal.
‎Nu?
‎Cuplurile se întreabă: ‎„Ce tot spune papagalul ăsta?
‎Nu e așa. Te iubesc, dragă!”
‎Dar în sinea lor ei știu bine.
‎Nu ți-ar fi partener dacă nu te-ar agasa.
‎Dar dragostea e mai puternică ‎decât agasarea.
‎De asta continuăm relația.
‎Dar agasarea te macină zi de zi.
‎Crește puțin câte puțin.
‎Nu?
‎Lucrurile deranjante la celălalt ‎nu se spun.
‎Dar furia crește și facem…
‎Furia se acumulează.
‎Ne imaginăm cum rupem relația ‎și toate rahaturile de după o despărțire.
‎E normal. Dragostea e puternică.
‎E complexă și trebuie să ai răbdare.
‎Agasarea e ușor de gestionat ‎dacă ai activitate zilnică.
‎Te duci la muncă, ‎interacționezi cu oamenii,
‎stai în aceleași locuri.
‎N-am putut face asta ‎în primele luni de carantină.
‎Certurile s-au întețit.
‎Din nimic. Pentru orice detaliu. ‎Nu ne puteam privi în ochi.
‎„Ce?” „Nimic, n-am zis nimic!”
‎Eram gata de ceartă în fiecare moment.
‎Nu mai aveam toleranță.
‎Cuplurile știu la ce mă refer.
‎Cei cu partener, ridicați mâna. ‎Dacă vreunul…
‎Aproape toți de aici aveți o relație.
‎Minunat, sunt bucuros.
‎Ridicați mâna și voi, de acasă, ‎nu vă simțiți singuri.
‎E ca și cum…
‎Un tip singur care se uită face…
‎Ridicați și voi mâna.
‎Cei care sunteți singuri, ridicați mâna.
‎Câțiva fără partener. Foarte bine.
‎Mulțumesc, sper ‎ca situația să se îmbunătățească.
‎Glumeam! Fac mișto de voi.
‎Pentru cei fără partener voi spune ceva ‎ce ei nu știu.
‎În numele celor căsătoriți. ‎Toți vor fi de acord cu mine.
‎Cei fără partener, ‎voi nu știți că sunteți fericiți.
‎Credeți că nu sunteți, dar sunteți. ‎Doar că n-o știți.
‎Bucurați-vă! Trăiți clipa!
‎Cum zice Diomedes Díaz: ‎„Duceți-vă și futeți!” Cât mai puteți.
‎Să vă bucurați de asta, da?
‎O să regretați că n-ați trăit clipa.
‎Da?
‎Profitați!
‎Da?
‎Unii au partener, alții n-au. ‎Cei care n-au ridicat mâna…
‎Avem idioți printre noi.
‎Sunt printre noi, da?
‎„Mă văd cu cineva, ‎dar nu știu dacă e serios. Să o ridic?”
‎Alții nu știu ce se întâmplă. ‎„E și Suso în seara asta?”
‎E posibil ca unora să nu le pese.
‎Ridică mâna dacă nu-ți pasă!
‎Mulțumesc, prietene. Ce drăguț!
‎Mai sunt unii… ‎E bine, e totul bine. Excelent.
‎Ridicați mâna dacă credeți ‎că ridicatul mâinii e inutil.
‎„Putea să continue spectacolul ‎și fără asta și tot era bine.”
‎Bine, avem câțiva.
‎Mulțumesc pentru reacție.
‎Apreciez reacțiile.
‎Ridicați mâna ‎dacă credeți că a fost relevant.
‎A fost. „Am dat-o în bară neridicând mâna.
‎Regret comportamentul meu de rahat.
‎O să iau parte la acțiunile ‎viitoare fiindcă am dat-o în bară.”
‎Mulțumesc, amice. Ce amabil!
‎Unii își recunosc greșelile. Mulțumesc.
‎Ridicați mâna dacă credeți ‎că exagerez cu asta.
‎„Treci mai departe. Am luat un bilet scump
‎ca să-l văd pe boul ăsta și…” ‎Majoritate! Mulțumesc.
‎Unii încă n-au ridicat mâna.
‎Poate că sunt nesimțit. ‎Cei cu o mână pot să fluiere.
‎Nimeni? E bine.
‎Poate că sunt enervați. E posibil și asta.
‎Cu tot respectul.
‎O să filmeze asta ‎și mă pun pe rețelele de socializare.
‎Mulțumesc
‎Știați că divorțurile au crescut ‎în timpul pandemiei?
‎Și despărțirile.
‎Dacă sunteți împreună ‎după toate astea, fiți recunoscători!
‎Au răbdare cu voi.
‎Dacă relația s-a încheiat în pandemie, ‎să se ducă dracu'.
‎Eliminați ce nu vă face bine.
‎Treceți mai departe!
‎E în regulă.
‎Toate cuplurile au avut cearta asta
‎cel puțin o dată.
‎După întrebări tembele gen: „Unde vrei ‎să mergi? Unde vrei să mănânci?”
‎Indecizia părților duce ‎în general la certuri.
‎Nimeni nu-și asumă responsabilitatea ‎dacă iese nasol.
‎Au făcut-o o dată, au tras ponoasele
‎și și-au zis: „Nu mai hotărăsc niciodată.”
‎„Tu alegi.” „Ba tu.”
‎„Mă simt bine, tu?” „Și eu.”
‎Amândoi sunt înfometați și furioși.
‎Dar niciunul nu hotărăște. ‎Pentru doamnele care nu știu,
‎ca bărbat, înainte să vă întrebăm ‎ce vreți să faceți sau să mâncați,
‎ne pregătim,
‎ne convingem pe noi înșine.
‎Discutăm în interior. Cu eul interior.
‎Ne încărcăm pozitiv, cu senzații plăcute.
‎Ne jurăm că nu ne vom certa cu nimeni.
‎„Voi fi răbdător.
‎O întreb unde vrea să meargă, atât.
‎Eu nu contez.
‎E irelevant. Vreau doar niște carne.
‎Dacă alege un loc de rahat cu salate, ‎unde-i place,
‎am belit-o.
‎Mănânc pâine.
‎Bag pâine și apă până-mi crapă stomacul
‎sau aleg dieta boschetarilor, ‎dorm până când uit că mi-e foame.
‎Mănânc mâine un mic-dejun bun.
‎Fără certuri. Chiar dacă ea vrea. ‎E o zi frumoasă, fii răbdător!
‎Nu te certa chiar dacă ea vrea asta. ‎Dacă vrea paste, nu înțeleg.
‎Mereu vrea paste cu sos de brânză!
‎Eu nu diger bine lactoza, îmi dă gaze. ‎N-o să fac sex diseară. Am belit-o.
‎Am belit-o. O să trag bășini până la 3:00.
‎Pastele mi-au distrus noaptea.
‎Mănânc pâine.
‎Fără certuri.”
‎Astea fiind spuse, te prezinți jovial.
‎„Iubire, ce vrei? Unde mâncăm?”
‎Spune: „Nu știu, ce zici?”
‎Pentru că și ea s-a gândit la fel.
‎A avut același monolog interior ca tine.
‎„Mereu mă întreabă ce vreau
‎și niciodată nu-i place ce aleg.
‎La ce mă mai întreabă?
‎Îl las să aleagă. Vrea carne. ‎În fiecare zi, carne.
‎Îi încetinește digestia. ‎N-o să se cace trei zile.
‎O să se vaiete că e balonat, ‎că e de la salată.
‎De la salată? ‎Carnea aia de o mănâncă zilnic!
‎Îi dau papaya ca să văd ‎dacă se duce la baie.
‎În niciun caz! Să aleagă el!
‎Eu țin post intermitent. ‎Sunt salate peste tot. Cui îi pasă?”
‎„Tu ce vrei?”
‎„Iubito, fac asta pentru tine.
‎De ce nu alegi unde îți place?
‎Nu ne certăm din motivul ăsta, da?
‎Hai să nu ne certăm!
‎E timp și pentru…
‎Alege! Hai să jucăm un joc! Mâncăm ‎la primul loc care-ți trece prin minte.
‎Unde vrei? Start!” ‎„Stai să mă gândesc. Paste.”
‎„Aoleu,
‎paste?
‎Trebuia să inventez eu jocurile astea…
‎Dintre toate felurile? Paste?
‎Bine, hai la paste!”
‎N-are sens bătălia asta. ‎„Bine, hai la paste!
‎Îmi iau Dicarbocalmul sau altceva.
‎O las baltă, nu vreau paste, dar e bine.”
‎Până aici e bine.
‎Problema e că femeile sunt proactive.
‎Pe drum spre restaurantul cu paste
‎îți oferă o serie de opțiuni
‎care nu conțin paste,
‎pentru orice eventualitate.
‎Acceptasem deja pastele.
‎Dar, nu.
‎Oprește mașina pe drum și spune:
‎„Au vizavi ‎niște ‎arepas ‎delicioase, iubitule.
‎Sunt mortale. Cu ce ingrediente vrei. ‎Pui zdrențuit, carne,
‎orice sos vrei cu avocado. ‎Incredibil de bun. Chiar vizavi.”
‎Spun: „Dragă, vrei ‎arepas‎ sau paste?”
‎„Doar dacă am fi vrut.”
‎„Vrem paste. Hai la paste!”
‎Când am ajuns, zice: „ ‎Au niște sandvișuri aici
‎de te lingi pe bot, dragă. ‎Cu chiftele și un sos special
‎cu pâine prăjită. E acolo.”
‎„Dar, dragă, vrei paste, ‎sandvișuri sau ‎arepas?
‎Ce vrei?” „Nu știu, tu?”
‎„Eu nu vreau dracului nimic!
‎Vreau doar să fiu liniștit ‎măcar o zi în viață. Se poate?”
‎„Nu fi obraznic!”
‎„Încerc să fac un gest drăguț ‎pentru tine, dragă.
‎De ce ești așa indecisă?
‎Arepas, ‎sandvișuri, paste. Ce vrei?
‎Am zis paste. Nici măcar nu vreau paste.
‎Ce naiba vrei să mănânci? ‎Hotărăște-te odată!”
‎„Nu mai vreau nimic.
‎Vreau acasă. Mi-a pierit pofta de mâncare ‎de la bădărănia ta.”
‎Am plecat amândoi supărați.
‎A fost lung drumul.
‎Eram amândoi tăcuți, stăteam la semafoare,
‎și eram așa furioși ‎de nu ne mai trebuia nici mâncare.
‎Nimeni nu vorbea, fiindcă orice sunet ‎putea fi un semn de agresiune.
‎E și mai rău. ‎Nici nu-ți poți drege glasul fără scandal.
‎Cum ar fi: „Mm”. ‎„Spune-mi dracu' în față!”
‎Mai bine nu spui nimic, nene.
‎Orice se poate transforma în ceartă.
‎Cum închei o astfel de ceartă?
‎Unul dintre ei își cere scuze. ‎Ăla care a greșit mai tare.
‎În cazul ăsta, bărbatul a înjurat.
‎Se scuză unul.
‎Un sfat. Când vă cereți scuze, ‎faceți-o când nu mai sunteți furioși.
‎Fiindcă dacă ești tot supărat, ‎se poate transforma în altă ceartă.
‎Suntem fraieri. ‎Scuzele sunt pline de capcane.
‎Mai facem o ironie, o glumă, ‎doar ca să facem mișto.
‎Dar ele observă și se enervează.
‎Așa că devii cinic. ‎„Scumpo, îmi pare rău, îmi cer scuze.
‎E vina mea, ca de obicei.
‎Ca de obicei,
‎fiindcă tu ești perfectă ‎și nu greșești niciodată,
‎iar eu, un mitocan care o dă în bară.
‎De când se trezește, ‎mitocanul o dă în bară.
‎Bine. Scuze, Majestate.
‎Eu pot să-mi recunosc greșelile,
‎spre deosebire de alții de viță regală.
‎Data viitoare vom mânca ‎arepas,‎ sandvișuri și paste.
‎Toate odată.
‎Hai să facem un tur culinar, prințeso!
‎E bine așa?”
‎„De ce-mi vorbești de parcă-s proastă?” ‎Și continuă scandalul.
‎Vă dau o soluție, domnilor. E simplă.
‎De fiecare dată când propuneți ‎ce să faceți sau unde să mergeți,
‎repetați acești patru pași.
‎Nu uitați! ‎Patru pași, la fel de fiecare dată.
‎Întâi întrebați ce vor să facă. ‎Apoi enervați-vă.
‎Apoi cereți-vă scuze!
‎Apoi culcați-vă supărați!
‎Bine?
‎Inversați ordinea pașilor!
‎Repetați în altă ordine ‎și spuneți-mi cum a mers!
‎Data viitoare când vreți ceva,
‎supărați-vă,
‎cereți-vă scuze, ‎plecați de-acolo, aduceți mâncare.
‎Exersați și țineți-mă la curent!
‎Când întreabă unde să mergeți ‎sau ce vreți, supărați-vă brusc!
‎Fără niciun motiv.
‎Și exagerați. „Nu vreau mâncarea aia!” ‎Și plecați nervoși.
‎O să fie șocată.
‎Trebuie să fie ‎o reacție neașteptată și explozivă.
‎Fără motiv.
‎„Nu mănânc nimic, ‎lasă-mă cu mâncarea!” Plecați.
‎O să fie șocată. Voi nu sunteți așa.
‎„Ce-am zis? Ce l-a apucat?”
‎Trebuie să plecați rapid.
‎Dacă-i dați timp de gândire ‎și se enervează, s-a terminat.
‎E foarte periculos, să știți.
‎E important s-o faceți rapid.
‎„Nu mănânc nimic.” Ieșiți cinci secunde!
‎Dacă se enervează, ‎vă întoarceți și vă cereți scuze.
‎Doi pași simpli în 30 de secunde.
‎„Nu mănânc nimic.” ‎Apoi numărați: „Unu, doi, trei, patru.”
‎Întoarceți-vă și cereți-vă scuze: ‎„Ce-am făcut? Am…
‎Nu mi-am dat seama. Scuză-mă, iubito!
‎Nu, nu meriți asta.”
‎Exagerați!
‎„Nu meriți asta, scumpo. ‎Ești iubita mea. Te iubesc.
‎Am dat-o-n bară, ‎Am scuipat pe relația noastră.
‎Doamne, pe tot ce avem mai sfânt.
‎Iartă-mă, iubito!
‎Sunt stresat de la serviciu, cu facturile,
‎și m-am descărcat pe tine. ‎Știi că te iubesc.
‎Ești iubita mea. Poți să-l ierți
‎pe acest bărbat josnic și netrebnic?”
‎O să se mire.
‎„Bine.”
‎Acum, că e tulburată, ‎spuneți-i ce vreți să mâncați!
‎„Vrei să mâncăm carne?”
‎Iar o să se mire.
‎„Ce?”
‎Exact așa.
‎N-o să scoată un sunet pe drum, vă spun.
‎O să-și spună: „Bietul de el!
‎E stresat rău. Sper să-i placă carnea, ‎merită să mănânce.”
‎E floare la ureche.
‎Fiți creativi! Asta e șmecheria.
‎Bine?
‎La femei, e și mai simplu.
‎Vă spun un secret. ‎Noi nu ne trezim niciodată fericiți.
‎Bărbații care ne privesc știu ce spun.
‎Noi nu spunem niciodată: „Ce zi frumoasă!
‎O să dau tot ce pot.” Nu.
‎Ne trezim îngrijorați,
‎cu sentimentul grav ‎că ceva nu e în regulă,
‎că am făcut-o lată, dar nu știm cum.
‎Femeile trebuie doar ‎să inventeze o problemă. Orice.
‎Vor crede că e vina lor, ‎deși nu e nicio problemă,
‎Trebuie doar să sugerați ‎că există soluții la acea problemă.
‎Faceți-le să creadă că e ideea lor!
‎E ideea lor. Asta e tot.
‎Uitați-vă la el bănuitoare…
‎Și o ia razna imediat. ‎„Am dat-o-n bară. Ce-am făcut?
‎Sunt un idiot.
‎O țin din greșeală-n greșeală.”
‎O să se gândească: „Abia m-am trezit. Ce…
‎Ce-aș fi putut face?
‎În somn? Nici vorbă!”
‎Apoi întrebați: „E totul în regulă?”
‎Tot ce trebuie să faceți este ‎să inventați un nume.
‎Oricare e bun în situația asta.
‎„Cine e Catalina?”
‎Poate nu știți nicio Catalina.
‎Ați fost prinși, deși n-o cunoașteți.
‎Ați fost prinși.
‎„Rahat! Iar am dat-o-n bară.
‎Ce bou sunt! ‎Fir-ar să fie! Mereu o dau în bară.
‎De ce m-am încurcat cu fata aia? ‎Deși nu-mi spune nimic numele.
‎Îți amintești? Nu, am fost cuminte.
‎Catalina… Nu, dar dacă spune ea, ‎am dat-o-n bară. Sunt bou.
‎Nu știu, scumpo. De ce?” ‎Și țineți-o tot așa!
‎„Știi tu de ce.”
‎Îți zici: „Normal că știu, ‎întreb ca prostul.
‎Doamne!” Când e aproape ‎să leșine de îngrijorare,
‎dați bomba: „Mi-e foame.” ‎Și uite-așa o să se simtă vinovat.
‎„Vrei paste? Îți plac pastele.
‎Fac cinste. Luăm ‎arepas ‎în drum spre casă pentru diseară.
‎Totul e să aveți răbdare. ‎Suntem cu toții diferiți.
‎De obicei, ‎unul din relație e mai dezordonat.
‎Ridicați mâna dacă sunteți dezordonați!
‎Mă înțeleg.
‎Eu sunt cel dezordonat în relație.
‎Scuze în numele tuturor ‎celor care sunt ordonați.
‎Știm că e un coșmar ‎să trăiești cu cineva dezordonat.
‎Ne cerem scuze, bine? ‎E vina noastră. Ca de obicei.
‎Dar aveți grijă!
‎Nimic nu-i enervează mai tare ‎pe dezordonați decât să le faci ordine.
‎Dacă îndrăzniți, veți avea probleme.
‎Da, poate părea dezordine,
‎dar dezordonații au o ordine proprie, ‎care nu poate fi tulburată.
‎Se supără, se enervează.
‎Sunt avocatul diavolului.
‎Poate au o lingură cu ‎arequipe‎ sub pat.
‎Chiar ar fi dezgustător.
‎Dar, dacă le ia cineva lingura,
‎vor crede că e ceva în neregulă cu camera.
‎„Unde e lingura cu ‎arequipe?
‎Nu e nicio lingură sub pat. ‎Acum nu pot să mănânc.
‎De ce nu găsesc lingura mea preferată?”
‎Exagerează. Vor să justifice ‎ce nu se poate.
‎„Am luat-o, era plină de furnici.” ‎„Sunt prietenele mele.
‎Mănâncă ‎arequipe‎ cu mine. ‎De ce nu mă întrebați?”
‎Aveți răbdare, exagerează. ‎Toți avem haine preferate.
‎În general, la femei e o bluză, ‎o ținută drăguță,
‎pantaloni, hainele pe care le porți ‎și te fac să te simți încrezătoare.
‎Cele purtate la ocazii speciale.
‎E mai simplu la bărbați. Un tricou. ‎„Tricoul e perfect.
‎E perfect pentru o ocazie specială.”
‎Vor să-l poarte la orice ocazie specială.
‎Să spunem că-ți cauți tricoul cu dungi.
‎Te duci la dulap ‎să cauți tricoul cu dungi,
‎și nu e acolo.
‎Îți pierzi cumpătul.
‎Cuplurile știu despre ce vorbesc.
‎Primul gând nu e:
‎„Unde mi-e tricoul? Ce am făcut cu el?
‎L-am purtat de curând?” ‎Nu, primul gând e că l-a luat cineva.
‎„Mereu îmi mută lucrurile ‎fără să întrebe.”
‎Și uite-așa, plini de furie, ‎își întreabă partenerii.
‎„Unde e tricoul cu dungi?”
‎Agravează situația când spune: ‎„Unde l-ai lăsat.”
‎E un răspuns de rahat. ‎„Mori dacă dai o mână de ajutor?”
‎Cică: „Nu știu. ‎Sunt două… Unde l-ai lăsat.”
‎Ca și cum ar spune: „Vrei belele?”
‎Îndulcești tonul: ‎„Nu e unde l-am lăsat, scumpo.
‎Altfel nu te-aș întreba.”
‎„Ai căutat în coș?” „Nu e acolo.”
‎Îți zici: ‎„Cum să caut în coș fără să observe?”
‎Deja face valuri ‎fără să verifice mai întâi.
‎Face pe prostul și caută.
‎„Mereu îmi mută lucrurile.
‎Nu pot să am lucruri frumoase. ‎Se pierd. Am căutat de două ori.
‎Nu e acolo.”
‎„Cocina ta e peste tot…
‎Ai căutat sub pat ‎lângă lingura cu ‎arequipe?
‎O fi acolo.”
‎Sunt diabolice, frate.
‎„Cocina mea nu te afectează, nu?”
‎Altă ceartă.
‎Cel care pune capăt conflictului, ‎merge mai departe.
‎Cine n-a făcut niciodată ‎o criză, singur, în camera lui?
‎Te cerți, exagerezi.
‎Îți umpli mintea cu gânduri oribile.
‎Te cerți cu tine. „Dar eu nu…
‎Nici vorbă! Niciodată n-aș…
‎Eu doar…
‎Pur și simplu nu înțeleg
‎ce e așa de greu
‎să respecți bunurile altuia.
‎E un principiu de bază.
‎Nu e al meu. Îl las în pace.
‎Simplu.
‎Nu e al meu. Îl las în pace.
‎E o chestie de respect reciproc.
‎E al meu, îl iau, îl port, ‎mă șterg la fund cu el.
‎E al meu! Pot să fac ce vreau cu el.
‎Nu e al meu. Nu pun mâna.
‎E simplu.
‎Mereu se rătăcesc lucrurile mele ‎în casa asta,
‎fiindcă nu valorez ‎nici cât o ceapă degerată.
‎Dacă aș dispărea, ‎mi-ar găsi mai repede tricoul.
‎„Lucrurile ei sunt acolo, ‎călcate, sortate pe culori
‎și miros grozav. ‎Dar lucrurile mele lipsesc.
‎Acum nici nu-și amintește tricoul. ‎Habar n-are.
‎E un fruct al imaginației mele.
‎Nici n-a existat. ‎L-am purtat de 500 de ori
‎și tot nu-l știe. ‎Zici că am umblat despuiat.
‎Pe stradă, gol, crezând că am tricou.”
‎Zboară timpul când ești nervos ‎și te cerți cu tine.
‎Trebuie să fii atent ‎la lucrurile astea și să ai răbdare,
‎fiindcă relațiile se termină ‎din motive prostești.
‎Acum mulți ani mi s-a întâmplat asta.
‎Ea mi-a furat mâncarea.
‎Nu-mi place chestia asta.
‎Sunt două feluri de oameni, ‎unii împart, unii, nu.
‎Eu sunt ultimul.
‎Suntem nebuni. Știu. Înțeleg.
‎Dar nu suntem egoiști.
‎Fiindcă întrebăm: „Vrei ceva de mâncare?”
‎Ele spun că nu.
‎Dar li se face foame cum te văd mâncând.
‎Dacă îmi ia un cartof prăjit, iau foc.
‎Știu că pare exagerat, dar cartofii ăia
‎nu erau niște cartofi oarecare, ‎erau grozavi,
‎cu brânză cheddar deasupra, ‎cu paprika, ‎tortillas‎ și ‎tocineta.
‎Delicioși.
‎Zic: „Cartofii ăștia sunt grozavi. Vrei?”
‎„Nu, vreau doar apă.”
‎„Perfect, tu bei apă, eu mănânc cartofi.”
‎Vine mâncarea și bagă un cartof în gură. ‎Eram șocat.
‎„Cumva ai… De ce?
‎Ți-e foame? Îți cumpăr ceva?”
‎„Am vrut doar unul.” „Ăia erau ai mei.
‎Am comandat atâția cartofi, ‎iar acum nu-i mai am.
‎Ăștia nu-mi ajung.”
‎„Calmează-te, e doar un cartof.”
‎„Da, dar era cel mai gustos.
‎Pe cel mai bun, cu cea mai multă brânză.
‎A venit mâncarea ‎și am zis să încep cu ăla.
‎Acum nu știu de unde să încep. ‎Mi-a pierit pofta.”
‎„Nu fi nepoliticos!” ‎„Sunt nepoliticos fiindcă îți permit
‎și nu spun nimic.”
‎Mânia te face să spui multe prostii. ‎Trebuie să fim răbdători.
‎Cuplurile trebuie să aibă răbdare. ‎Și cu familiile lor.
‎Și cu copiii ai nevoie de multă răbdare.
‎Ridicați mâna dacă aveți copii! ‎Nu-i renegați!
‎Câțiva dintre voi. Bine.
‎Ai nevoie de răbdare cu copiii tăi. ‎Eu am doi copii.
‎Știți ce s-a schimbat ‎de la generația noastră la a lor?
‎Noi chiar vrem să fim părinți buni.
‎Părinților noștri nu le-a păsat.
‎Erau neatenți, ocupați, aveau treabă.
‎Se ghidau după principiul: ‎„Lasă-l să fie el însuși!”
‎Să se spele pe mâini ‎și să nu-și facă griji.
‎„Te urci acolo? Ai grijă! ‎Ai căzut? Să te-nveți minte.”
‎Mână ruptă, trei luni în ghips.
‎Tata, zicând familiei: ‎„Uitați ce-a făcut idiotul!”
‎N-am avut o copilărie ușoară. ‎Am învățat pe pielea noastră.
‎Acum, părinții exagerează. Zic:
‎„Cum să vorbesc cu copilul și să-l învăț?”
‎Psihologul a spus că are nevoie ‎de un model autoritar,
‎dar să vorbesc ‎pe înțelesul lor, fără secrete,
‎ca să încurajez încrederea reciprocă.
‎Cum îl învăț să înmulțească ‎fără să fie traumatizat?
‎Noi am învățat tabla înmulțirii de frică.
‎Suntem traumatizați. ‎Întrebi pe cineva: „Cât e șase ori opt?”
‎Reflexul e încă prezent. ‎„Patruzeci și opt.”
‎Să mergem mai în urmă! ‎Cum i-au învățat pe ai noștri?
‎Bunicul ajunge obosit, tata face teme.
‎Bunicul zice: „E ușor.
‎Doi înmulțit cu patru?” Și scoate cureaua.
‎Nu-i așa?
‎Tata zice: „Opt.” ‎„N-o să te lovesc de data asta.”
‎„Treci la următoarea!”
‎Da, perfect.
‎Erau metodele vremurilor. ‎Poate nu cele mai bune.
‎Poate n-am înțeles,
‎dar, de exemplu, ‎tata ne-a distrus încrederea
‎comparându-ne cu el. Nu-i așa?
‎Tații de pe vremuri ne comparau cu ei.
‎Nu ne susțineau mereu ‎și tot timpul erau furioși.
‎Așteptau prea mult de la un copil.
‎Tata zicea: „Nu știi înmulțirea? ‎La vârsta ta știam și împărțirea.
‎Înveți mai lent decât ceilalți.
‎Trebuie să-ți fac o radiografie ‎să văd dacă e ceva anormal
‎în creierul tău.”
‎Copilul începe să se panicheze. ‎„Drace, am o tumoare.
‎Poate am o tumoare, de-aia nu învăț bine.
‎Nu se lipește nimic de mine ‎și sunt obosit mereu.
‎Da, e o tumoare.”
‎Se certau cu mamele în fața voastră.
‎„De ce nu știe înmulțirea la vârsta lui?
‎Cât costă școala? ‎Gata, nu mai irosim banii.
‎E inutil dacă tot îl învăț eu.
‎De ce să mai meargă la școală? ‎Îl învăț eu.
‎Te învăț eu și-o să fiu cu ochii pe tine.
‎În două săptămâni înmulțești și împarți.
‎Dacă-mi dau demisia, mâncăm resturi. ‎Sunt singurul care lucrează.”
‎Noi, copiii, spuneam: ‎„Dă Doamne să nu mâncăm resturi!”
‎Ni s-a imprimat în creier.
‎„Nu vreau să mâncăm resturi.
‎Trebuie să învăț să înmulțesc, ‎cu tot cu tumoare.”
‎Ați tras din greu, nu?
‎Părinții vă spuneau chestii, ‎fără explicații, fără nimic.
‎„Cum să nu știi înmulțirea? ‎Hai să alegem un număr!
‎Doi înmulțit cu patru! ‎Doi înmulțit cu patru e opt.
‎Vezi ce simplu e? Matematica e exactă.
‎Doi ori patru nu e șase sau nouă.
‎Pricepi, tembelule? ‎Doi ori patru… e opt. Ai înțeles?
‎Exersează cu altul. Șase ori opt.”
‎Numărai pe degete.
‎Nu-ți dădeau timp de gândire. ‎„Șase ori opt.
‎Ți-am zis, șase ori opt.”
‎Aș spune orice să mă lase. „Șaizeci.”
‎Tata: „Ăsta e mai prost decât ceilalți.
‎L-am făcut la beție, nu?
‎Irosim banii pe tine. ‎N-ai șase de revenire.
‎Mâine îl retragem de la școală.
‎Îl sunăm pe unchiul Alberto ‎și lucrezi la Corabastos.
‎O să fii bun doar de muncă”, ‎așa ne amenințau.
‎Și noi credeam. Visam și noaptea.
‎Am avut un coșmar ‎în care lucram la Carabastos.
‎Unchiul Albert avea un băț: ‎„Șase ori opt.” „Nu știu.
‎Am o tumoare.”
‎Unele lucruri s-au schimbat în bine.
‎Copiii din ziua de zi ‎au o conștiință socială și ecologică.
‎Le pasă de animale.
‎Adoptă câini, salvează pisici.
‎Cred că e grozav.
‎Când eram copii, nu ne pasă de animale.
‎Nu?
‎Vindeau pui vopsiți la școală.
‎La intrare.
‎A primit cineva vreun pui vopsit?
‎„Mamă, ia-mi un pui!” ‎„Cât costă?” „Două sute de pesos.”
‎Îl ții în mână.
‎Puiul e în agonie, în strânsoarea ta.
‎Puii ăia mureau în condiții tragice, nu?
‎Unii copii dormeau cu ei. ‎„Îmi îmbrățișez puiul.”
‎Într-o zi dispare, și nici nu-ți pasă.
‎„E fericit în altă parte.”
‎Peste trei zile, ‎apare sub plapumă, terminat.
‎S-a sufocat. Ce păcat!
‎Bieții de ei!
‎Lucrurile s-au schimbat. ‎Am crescut diferit.
‎Am crescut diferit față de voi toți.
‎Am făcut a III-a, a IV-a ‎și a V-a în clasă de fete.
‎Eram singurul băiat.
‎Când ești singurul băiat ‎dintr-o clasă de fete,
‎devii unul dintre ele, ‎fie că-ți place sau nu.
‎Directorul, la careu, spunea: ‎„Salutați-le pe fetele dintr-a patra!”
‎Se uitau toți la mine. ‎Le-am făcut cu mâna să nu fiu necioplit.
‎La careuri… Ridicau steagurile,
‎școlile care o făceau atunci, ‎în curtea cea mare.
‎Toată lumea aliniată, ‎fiecare an, fiecare clasă.
‎În picioare, în soare,
‎iroseam toată dimineața ‎și nu învățam nimic.
‎Directorul zicea: „La stânga!
‎La stânga.
‎Răsfirați-vă!
‎Jurați pe steag, patru mișcări. Unu, doi.
‎În fața lui Dumnezeu, jur credință ‎steagului și patriei, Columbia…”
‎Am repetat așa mult, că am uitat.
‎„…indivizibil, așa să mă ajute Dumnezeu! ‎Trei, patru.”
‎„La stânga.
‎La stânga.
‎Răsfirați-vă!
‎Imnul național.
‎La stânga.
‎Răsfirați-vă!”
‎Stăteam acolo, cu soarele pe față.
‎Deshidratat.
‎Devii criminal de la o vârstă fragedă, nu?
‎Te întrebi cum să dai foc școlii ‎cu toată lumea înăuntru.
‎O iei razna.
‎Ești aproape leșinat și auzi: ‎„Directorul face un anunț.”
‎„Fir-ar să fie!”
‎Stăteam singur, fetele nu vorbeau cu mine.
‎Făceau mișto de mine. ‎„Ce fată urâtă cu părul ăla scurt!”
‎Într-o zi, a venit o fată
‎și mi-a zis că trebuie ‎să joc jocurile lor ca să mă integrez.
‎M-a învățat ‎mesú, ‎un joc pe care doar fetele îl știau.
‎Pentru cei ce nu știu, ‎e un joc iubit de fetele de la primar,
‎care se joacă cu palmele. Așa.
‎Sar
‎Sar în pat, arunc valiza, sparg o sticlă
‎Mama mă lovește, o lovesc și eu
‎Mă duc la etajul cinci ‎Și pun un disc pe care scrie
‎Michael Jackson
‎Majoritatea vă amintiți, nu?
‎Am jucat asta. Era minunat.
‎Vă amintiți?
‎Unul și mai mișto se juca cu ambele mâini.
‎Tu ești cu mine, din copilărie
‎Cu Pepsi, Pepsi și Cola, Cola
‎Cu Pepsi-Cola
‎Jocurile alea erau beton.
‎Preferatul meu era unul cu coregrafie. ‎Te așezai pe jos…
‎Înger mic, cade din rai
‎Și o floare de tavan, o floare
‎Un trandafir din floare, ‎Din floare, cuișoare
‎Din cuișoare, o fată pe nume Isabel ‎Isabel
‎Isabel e numele meu…
‎Era un joc tare, era și lung.
‎Să spunem că n-am avut un an normal.
‎Imaginați-vă toți băieții jucând fotbal!
‎Doi băieți: ‎„Ne mai trebuie un băiat. Ăla ce face?”
‎Eu zic: „Isabel e numele meu.”
‎În clasa a cincea m-au mutat ‎în altă clasă.
‎Așa e când încep să-ți placă oamenii. ‎Acea perioadă inocentă din viață.
‎Fetelor din clasa mea le plăcea ‎să se întindă pe un câmp în pauză,
‎ca să le vadă băieții.
‎Într-o zi, stăteam toți acolo.
‎Directorul a spus: ‎„E timpul să-l mutăm pe tipul ăsta.”
‎M-a pus într-o clasă de băieți. ‎Din nou singur. Nu jucau ‎mesú.
‎Eram deja obișnuit cu…
‎Niciodată n-am fost ‎în largul meu la școală.
‎Nici de sărbători. De Halloween, de pildă.
‎Copiii de acum au costume,
‎toate pe măsură, ‎musculoase, chiar și ieftine.
‎Răzbunătorii, Black Panther, Iron Man,
‎Căpitanul America, Thor.
‎Și fetele. Wonder Woman, Wanda,
‎Văduva Neagră, toate prințesele.
‎Noi aveam doar ce-și permiteau părinții.
‎Nu aveam bani.
‎Fetele se îmbrăcau în rome. ‎Dacă te îmbrăcai în rom,
‎era pentru că familia ta ‎era într-o situație financiară precară
‎la vremea aia.
‎Erau costumele cele mai ieftine.
‎„N-ai bani, ești rom.”
‎Și eu eram costumat la fel.
‎Surorile mele, la fel. ‎„Ce drăguț, ia o bomboană!”
‎Eram fericiți, bomboanele erau importante.
‎Creativitatea apare la nevoie. ‎Am fost invitat la o petrecere
‎și nu-mi permiteam un costum. „Ce fac?”
‎Nu m-am îmbrăcat în romă.
‎„Ce să fac?”
‎Am cumpărat o pungă cu lapte. ‎Mi-am pus în gură.
‎Aveam lapte în gură.
‎Un prieten m-a întrebat ce sunt. „Un coș.”
‎Știu.
‎Știu că sunt scârbos. Dar a fost ieftin.
‎Nu? Dacă nu aveți bani,
‎puteți folosi ideea asta pentru Halloween.
‎Ideea e că așa am crescut noi.
‎Fără confortul pe care-l au copiii de azi.
‎Nu aveam Internet,
‎de aceea telefonul ‎e ca o extensie a corpului nostru.
‎Îl prețuim pentru că n-am avut.
‎De asta suntem lipiți ‎de telefoane toată ziua.
‎Îl folosim în locuri unde n-ar trebui.
‎În cinematografe, în bănci, ‎cu asta nu sunt de acord,
‎pentru că în bancă nu e voie ‎din motive de securitate, nu?
‎Dar ceea ce te distrează e telefonul.
‎Și durează mult să-ți vină rândul.
‎Nu există televizor care să te distragă,
‎nici reviste de citit. ‎Nu ai încredere să vorbești cu oamenii.
‎Mersul la bancă e ca la galeră.
‎„Stați acolo și gândiți-vă la banii dvs. ‎până vă chemăm.”
‎Stai acolo rușinat. Nu?
‎Unul se plictisește și ia telefonul. ‎Cui îi pasă?
‎„La dracu'!”
‎Încerci să fii serios
‎ca să creadă că e important.
‎Dar tu te uiți la meme stupide.
‎Râzi serios.
‎Paznicul îți cere să-l bagi în buzunar.
‎„Lăsați telefonul! Din motive ‎de securitate. Fiți respectuos!”
‎„Da, domnule!”
‎Apoi începe jocul cu paznicul.
‎Toți facem asta.
‎„Fac pe prostul, când nu se uită, ‎mă uit la telefon și-l ascund.”
‎Paznicul, la fel: „Fac pe prostul,
‎o să-l scoată iar. În fiecare zi e la fel.
‎Eu n-am voie cu el, ‎o să-i fac viața grea.”
‎Tu stai și faci pe prostul.
‎Înveți să scrii fără să vezi,
‎dar e inutil din cauza corectării automate
‎care te face de râs. ‎Odată, un amic a scris: „Salut, ‎papi!‎”
‎L-a corectat: „Salut, papagalule!”
‎Am blocat-o. Ne-am certat rău.
‎Sau primești un videoclip cu gemete.
‎Chestia asta ne-a păcălit pe toți, nu?
‎În cel mai prost moment. În bancă.
‎Volumul e la maxim.
‎Un titlu care te induce în eroare ‎ca să deschizi videoclipul.
‎„James Rodríguez ‎despre regresul la Real Madrid.”
‎„Revine la echipă?”
‎„Nu!
‎Ce se întâmplă, sonorul e oprit.
‎Nu e film porno, e James.
‎Nu tu ai…”
‎Paznicul spune: ‎„Oprește-l! Sunt copii aici.”
‎„Nu e porno, e un videoclip… E stricat.”
‎Apoi faci o față de prost…
‎„Mi-au făcut-o.”
‎„James, înapoi la Real Madrid, da.”
‎Rușinea e de scurtă durată. ‎Scoți iar telefonul.
‎Nu știu de ce. O dată, m-am întors
‎și paznicul dispăruse. ‎Aud din spate: „Lasă-l!”
‎M-am speriat, mai că l-am lovit.
‎Negare în loc să-ți recunoști greșeala.
‎Nu ți-o recunoști și exagerezi din nou.
‎„Nu-l folosesc.” „De ce îl ai în mână?”
‎„Așa vreau eu. Sunt obsedat de control.”
‎„Doar îl ții așa? Poți să-l pui în seif.”
‎„Nu, vreau să-l țin. ‎Ce obsedat de control!”
‎Îl lași deoparte și continui cearta. ‎„Bine, nu-l mai scot.
‎Lasă-l să se strice! Nu-l mai folosesc.
‎Poate fac cangrenă și-mi taie piciorul.
‎Cine e vinovat? Paznicul?
‎Nu-l mai folosesc. Bine.
‎Bine, dar regula asta nu mi se aplică ‎doar mie, nu?
‎Nici paznicul nu poate,
‎nici angajații, ‎bancherul, doamna aia, nimeni.
‎Dacă jefuiește cineva banca, murim toți.
‎Nu putem suna la poliție ‎căci nu putem scoate telefonul.
‎Cine moare primul? ‎Cine ne-a ucis? Paznicul.
‎Paznicul. Vedem noi ‎cine moare primul!” Nervos.
‎Suntem conectați mereu, ‎de asta ne trebuie telefonul.
‎Cel mai important instrument e Internetul.
‎Internetul de acasă, mai presus de toate.
‎Unii spun că electricitate e ‎mai importantă. Fără ea, nu e Internet.
‎Dacă nu mai e curent, ‎nu te enervezi ca pentru Internet.
‎Fără Internet suntem mai nervoși.
‎Când se ia curentul, tot te mai distrezi,
‎fiindcă auzi vecinii
‎cum se vaietă. Nu?
‎Când se ia curentul, cartierul se vaietă.
‎Auzi vaiete și din bucătăria ta.
‎Vin în cameră: „S-a luat curentul.”
‎„Știu, mă uitam la TV. ‎Hai să vedem ce se întâmplă!”
‎Când se întrerupe Internetul, ‎furia urcă instantaneu la nivel maxim.
‎Furie îngrozitoare, nu?
‎Te gândești: ‎„Plătesc un serviciu și nu-l primesc,
‎sunt luat de prost, ‎mereu primesc factura la timp,
‎mă iau la mișto.” Și tot așa.
‎Evităm să sunăm la serviciul clienți ‎din cauza experiențelor nasoale.
‎Ori nu răspund, ‎ori te fac să te enervezi pe un străin,
‎ori îți închid sau serviciul e prost. ‎E nasol.
‎Așa că, cu cunoștințe tehnice precare, ‎încercăm să reparăm singuri semnalul.
‎Ne uităm la modem.
‎Unii amenință modemul. ‎„N-o să meargă. Rahatul nu merge.
‎Oare l-am stricat?
‎Nu?
‎„Îl scot din priză.
‎Așa”. Ne pierdem răbdarea, îl băgăm ‎din nou în priză. Se aprind luminițele.
‎Una licăre și se stinge.
‎Nu știi cum făcea înainte.
‎Nu funcționează. „Doamne, trebuie să sun.”
‎Înainte să suni, contempli.
‎„Mă vor auzi, nemernicii ăia agresivi.
‎Sigur o să râdă cu fundul de mine.
‎Îl deconectăm pe prostul care plătește ‎mereu la timp când vrem noi.
‎Nu se plânge niciodată.” ‎„Stau aici toată ziua.
‎Nu contează ce trebuie să fac, ‎chiar dacă-mi dau demisia.
‎Stau până-mi răspund ‎și-mi repară Internetul.”
‎Te cerți cu pereții.
‎Ești turbat ‎și ți se pune o melodie veselă.
‎„Suntem mândri să vă servim. ‎Nu închideți, vom răspunde imediat.”
‎„Sunt mândri să mă servească? ‎Nemernici mincinoși.
‎N-au niciun fel de rușine.
‎Cui îi plac reclamațiile? Demenții!”
‎Auzi un meniu. ‎„Pentru servicii speciale, tastați unu.”
‎Pentru cablu TV, tastați doi. ‎Pentru Internet mobil, tastați trei.
‎Pentru casă, tastați patru.
‎Dacă sunteți client favorit, ‎tastați cinci. Dacă sunteți…”
‎Pe voi nu vă plictisește de moarte meniul?
‎Mintea ți-o ia razna, ‎te gândești la lumi imaginare minunate.
‎Revii brusc la meniu, ‎dar nu mai auzi nicio opțiune. Și-ți spui…
‎„Sun din nou.
‎Sun din nou și mă plâng ‎și de meniul lor de rahat,
‎făcut să te încurce ‎și să închizi, ca să evite reclamațiile.
‎Dar nu închid.”
‎„Sunt Maritza, cum pot să vă ajut?”
‎Știu că nu e vina ei. ‎Ești furios, dar vrei să fii corect.
‎Respiri adânc, te relaxezi. ‎Venele de pe frunte se umflă.
‎Fața roșie, în prag de tahicardie. ‎Dar încerci să respiri.
‎„Maritza.
‎Ce faci?
‎Sun pentru un deranjament.
‎Da. Altfel…
‎N-aș suna, nu, Maritza?
‎Sun ca să aflu ‎dacă găsești în sistemul vostru
‎ce pizda mă-sii… ‎Ce se întâmplă, Maritza? Scuze.
‎Repară-mi Internetul cât mai repede
‎ca să pot să continui să mă uit ‎pe Netflix la ‎Betty cea urâtă.
‎Mulțumesc, Marit…
‎Maritza?”
‎„Numele complet, vă rog!” ‎O doare în fund de spusele tale,
‎ei respectă un protocol. ‎Primul pas e să-ți afle numele,
‎altfel nu te pot ajuta.
‎„Néstor Ricardo Quevedo Madrid.”
‎Mă gândesc: „Măcar spune-mi Ricardo.”
‎„Domnul Néstor.”
‎„Da, Maritza?”
‎„Cred că e o greșeală. ‎Eu văd că merge tot, domnule Néstor.”
‎„Nu.
‎Nu, Maritza. Nu greșesc. Nu sunt prost.
‎Știu când lucrurile merg sau nu, Maritza.
‎Nu sunt un maimuțoi.
‎Hai să reluăm, Maritza!
‎N-am Internet. Poți să confirmi? ‎Uneori, semnalul e slab.
‎„N-am Internet!”
‎„N-aveți Internet? Vă oferim un nou pachet
‎cu internet pe mobil la reducere.”
‎„Doamne, Maritza, concentrează-te!
‎Am Internet,
‎dar am unul care nu merge, Maritza.
‎Sunt la capătul puterilor, Maritza. ‎Vezi, eu nu…
‎Nu merită rahaturile astea, Maritza. ‎Nu se poate.
‎Știu că ești ocupată ‎și te doare-n fund de problema mea.
‎Dă-mi informațiile ‎despre cum să repornesc manual serviciul.
‎și te las dracului.”
‎„Le puteți descărca de pe pagina noastră.”
‎„Mamă, Maritza!
‎O întrebare, Maritza, cu tot respectul.
‎Simt că apelul ăsta ‎ne-a apropiat, Maritza.
‎Cum mama dracu' să descarc ‎informații de pe un site
‎fără Internet?
‎Sunt vrăjitor, Maritza?
‎Am o baghetă magică, Maritza?
‎Știu ce voi face, Maritza.
‎Scot cablul magic din cur, îl bag în modem
‎și așa o să am ‎Internet nelimitat, Maritza.
‎E bine așa? Curul meu magic ‎îmi va da Internet la 500 de mega?
‎Nu te juca cu mine, Maritza!
‎Aud râsete, Maritza.
‎Mă iei la mișto.
‎Mă doare pieptul, ‎mi-a amorțit brațul stâng.
‎Ești responsabilă pentru afecțiunile mele,
‎dacă mor. Înregistrez! Maritza m-a ucis!
‎Incompetența ei m-a ucis.
‎Maritza, eu nu…
‎Am nevoie de asistență tehnică ‎și tu nu mă ajuți.”
‎„Aici nu e asistența tehnică. ‎Vă transfer.” „Nu!”
‎Te pune în așteptare.
‎Trebuie să fim răbdători.
‎Suntem terminați. Zilnic, mereu probleme.
‎O fată mi-a spus după un spectacol:
‎„Mulțumesc, aveam nevoie să râd. ‎Vremurile nu sunt ușoare.
‎Am fost deprimată câteva săptămâni, ‎tristă câteva luni.
‎Totul a început în anii '90…” ‎Urmează povestea.
‎Mi-a spus că s-a gândit și la sinucidere.
‎Ea îmi spunea asta. ‎Eu nu sunt pozitiv, încurajator.
‎Nu le am cu sfaturile bune.
‎Cred că o problemă mare este ‎că suntem prea mulți.
‎„Nu pot să fiu ‎așa de nesăbuit și iresponsabil.
‎Nu pot să dau sfaturi inutile.
‎Fă-o să râdă, asta poți.” ‎Am zis: „Și eu am încercat să mă sinucid.”
‎„Serios?” „Da, mă săturasem de mine.
‎„Bun, deci ce fac? Măcar să mor cu stil.
‎Dacă află presa de scandal, ‎mă discreditează.
‎„Titluri de rahat:
‎«Comedia, o artă pe moarte.» ‎Eu, pe copertă.”
‎„Dacă ghinionul te împinge la sinucidere,
‎o să te împiedice să reușești.”
‎„Cum adică?” „Așa e ghinionul. ‎Se pune în calea oamenilor.
‎Dacă ghinionul te împinge la sinucidere, ‎o să te și împiedice.
‎O s-o dai în bară. M-am gândit ‎să-mi iau o armă și să mă împușc,
‎dar sunt așa ghinionist ‎încât o să-mi rup falca.
‎Dacă m-aș spânzura, ‎aș rămâne legumă tot restul vieții.
‎Dacă mă otrăvesc, ‎mi-aș distruge vreun organ
‎și nu voi mai putea să vorbesc. Cam așa!
‎Dacă aș încerca să mă înec, ‎m-ar salva un inimos,
‎fără să știe, fără respect pentru moarte.
‎Așa că le fac pe toate deodată.” ‎„Cum așa?”
‎„Am luat o armă, o funie, otravă ‎și m-am dus pe o stâncă lângă ocean.
‎Înainte să sar, m-am rugat. ‎Oamenii devin incoerenți.
‎Doamne, dă să-mi iasă fără probleme!
‎Am sărit, dar sunt așa de ghinionist,
‎încât funia de la gât mi-a smucit mâna,
‎a declanșat arma care a împușcat funia.
‎Am înghițit apă și am vomitat otrava.”
‎Ea a spus:
‎„Ești nebun.” „Dar viu”, am spus eu.
‎Mai bine mă bucur de viață ‎cât o să dureze.
‎Mi-a plăcut ‎să vă am alături în seara asta.
‎Mulțumesc că ați zâmbit.
‎Mersi pentru gândurile bune.
‎Mulțumesc, sunteți amabili.
‎Mulțumesc. Ce amabil!
‎Mulțumesc. Pa! ‎Ciao!
‎Aveți grijă! Mulțumesc. ‎Ciao!
‎Ciao!
‎Mulțumesc mult, ‎ciao!