Downloaded from YTS.MX
Jag heter Ricardo Quevedo.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag är 37 år gammal.
Jag är gift och cyniker.
Jag menar komiker.
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Ibland går det inte som planerat. Det går alltid fel för mig, vilket förklarar allt.
Men jag gör alltid ett nytt försök.
Jag börjar om och om igen.
Jag har jobbat som en dåre i 20 år,
gjort allt jag kan och lite till
för att få er att skratta.
BUSKIGA ÖGONBRYN
Om du också trött på att leva efter nån annans rytm
och på att försöka ha koll på allting,
ta en paus och se den här föreställningen.
Det är okej att ge upp ibland.
Men vet du vad? Det kvittar vad vi gör.
Det blir värre imorgon.
MAÑANA SERÁ PEOR
RICARDO QUEVEDO
Godkväll.
Tack!
Hallå där. Tack så mycket.
Tack så mycket
för denna underbara applåd, så rörande, spontan
och helhjärtad.
Jag heter Ricardo Quevedo
eller som jag är mer känd nuförtiden, Liss make.
För de kallar mig så också.
På gatan säger de ibland: "Det där är Liss make, Alejandro Quevedo."
Hur som helst…
Toppen att ni alla kunde komma.
Det är också kul att ni kommit hit till den här komediscenen,
som är till för er, okej?
För att få er att le, trots omständigheterna.
Trots omständigheterna vi lever i nuförtiden
och som vi levt i så länge,
och som prövar vårt tålamod, eller hur?
Vi måste ha tålamod,
för vi är alltid på vippen att förlora förståndet,
på vippen att låta allt gå åt helvete.
Låt oss säga att det är komplicerat, men det är vad vi har.
Det börjar med trafiken. Vi går hemifrån lyckliga.
Men så fort man sätter sig i bilen blir man på defensiven,
för vi lever under antagandet att alla är idioter, utom du själv.
Att ingen vet hur man samexisterar, utom du själv.
Du vet. Alla andra är idioter, utom du.
Så bilister blir förbannade på motorcyklar, eller hur?
"Varför flyttar de inte på sig? De är som klistrade mitt i körfältet."
Inte? När du kör bil svär du över motorcyklarna.
"De idioterna kör så nära bilarna att jag hoppas det regnar hårt på dem."
Motorcyklister blir förbannade på bilister.
"Är det så svårt att låta andra passera? De är som klistrade vid varandra.
Man måste köra i sicksack, det är farligt!
Jag har hoj för att spara tid, inte för att sitta i nån jävla bilkö.
Jag ska krossa den killens backspegel."
Cyklisterna är livrädda.
"Hoppas ingen tutar, annars faller jag och dör.
Hoppas ingen drar kniv för att stjäla min cykel.
Snälla Gud, hjälp mig."
De är skiträdda.
De som kör ut mat cyklar mot enkelriktat, och typ: "Vi ses i helvetet."
De bryr sig inte.
De vill bara att vi alla dör på nåt sätt.
Hur som helst.
Alltså…
Alla är förbannade på alla.
Vi borde lära oss att ha lite tålamod, inte sant?
Vi måste lära oss att ha tålamod, annars blir vi galna.
Nåväl, vi har alltid hjärtat i halsgropen, eller hur?
Bilförare har hjärtat i halsgropen. Motorcyklister… hjärtat i halsgropen.
Det säger mycket om oss colombianer.
Hjärtat i halsgropen i alla lägen.
Det är vårt valspråk. Under fotbolls-VM: hjärtat i halsgropen.
Sista matchen: "Om Peru slår Venezuela med fyra mål, och vi…"
Hjärtat i halsgropen in i det sista.
När det är val också.
Man hejar på sin kandidat. "Hoppas de vinner."
Det gör de inte, och allt går åt helvete.
Hjärtat i halsgropen in i det sista. Borde stå på vår vapensköld.
Det gör oss till colombianer.
Det där med "Lag och ordning", det representerar oss inte ett skit.
Om Colombias valspråk var: "Med hjärtat i halsgropen in i det sista"
skulle man säga: "Ja", eller hur?
Man skulle säga: "Det där är mitt land! Det där känner jag igen." Eller hur?
Men vi klarar oss och vi har vant oss vid den här röran under så lång tid,
i mer än två år. Därför redan innan pandemin
var vi fast här i Colombia.
Kommer ni ihåg, redan innan allt det här med covid,
så gick vi hem tidigt och låste dörrarna
på grund av demonstrationer, protester.
Vi var skiträdda.
En natt ryktades det att tjuvar skulle bryta sig in
i landets alla lyxbostäder.
På samma gång.
Minns ni den grejen? Den har jag inte lyckats överträffa.
Det var som en sms-kedja som startats av nåns moster.
Det är jag säker på. Nåns moster.
"Tjuvar bryter sig in i vårt bostadsområde"
Alla skickade vidare
och alla områden med lyxbostäder trodde att det gällde dem.
Så grannarna kom ner till porten med slagträn
för att försvara bostadsrättsföreningens heder.
Det kom aldrig en käft.
Grannarna sa: "De bröt sig inte in för att vi stod enade."
Inga tjuvar bröt sig in på något bostadsområde, men ändå.
Min fru sa, "Gå till porten du med. Annars tror de att vi inte är solidariska.
De kommer att titta snett på oss i hissen."
Jag sa: "Varför? Jag är sömnig och kan inte slåss.
Vi har inget slagträ, ska jag ta kvastskaftet?
Om det inte blir nåt inbrott, då måste jag köpa en ny kvast som en idiot? Nej!
Om det blir inbrott kan jag inte slåss. De kommer att ta kvastskaftet och klå mig.
Kör du mig till akuten klockan tre på morgonen med ett kvastskaft i röven?
Ingen bra plan, va?"
"Vi gör bara lite kaffe åt dem då, okej?"
Jag gick dit med kaffet.
"Kaffe till er, kära grannar.
Trevlig jakt, hoppas ni får en fin natt."
Jag drog därifrån, gick och la mig.
Jag har aldrig sovit så gott som den natten.
Om det nånsin varit en händelselös natt så var det den natten.
Med 40 killar som övervakade stället.
Bara säkerhetsvakten hade en sömnlös natt. Helt förstörd.
Det måste ha varit fullt där vid porten.
"När ska de här idioterna gå hem?"
Men vi fortsätter på nåt sätt?
De slår i oss såna lögner att vi inte kan vänja oss vid dem.
Men, hur som helst.
De första månaderna var svåra. Inlåsta, vi visste inget…
Den minst omtyckta familjemedlemmen fick gå till affären.
För att köpa proviant.
Familjen samlades, men den personen fick inte delta.
De sa: "Skicka honom. Vi kan ju inte skicka mamma, eller hur?"
Och till honom: "Du är starkast. Gå du.
Du blir aldrig sjuk." Och man gick och handlade.
Det första som tog slut i affären var toapapper.
Som alltid i det här landet, okej? Jag vet inte,
varför är toapapper det första som tar slut i en kris?
Jag förstår inte varför vi är så rädda för att inte kunna torka oss i röven.
Borde inte maten ta slut först?
Det är ju av den man gör skit.
Ni har 30 rullar toapapper: "Och nu då?
Jag vill inte bajsa. Jag borde ha köpt en banan."
Riskerade du livet för att gå till affären och blev hånad till på köpet?
De släppte inte in en så lätt.
Hände detta er? Du kommer dit med dina påsar och så: "Hallå! Stopp där!
Ta handsprit."
De dränker dig i den.
Typ: "Vad händer?" Du får det i ögonen och överallt.
"Ta av dig kläderna där. Du har viruset."
Jag står där naken vid ingången. "Vad är det?"
"Gå och duscha. Vidrör inget."
Du går iväg typ: "Var är duschen?" Förblindad av handspriten.
Och dina kläder. "Plocka upp dem." "Nej, gör det du. De har viruset."
"Åh, skiten är infekterad. Snabbt, till tvättmaskinen!
"Låt det ligga, låt viruset dö."
"Jag fick det på handen!" "Jag rörde vid kläderna!"
"Snabbt, tvätta händerna!"
"Ingen går in där nu. Låt viruset dö bort först.
Stäng badrummet i en månad, låt det dö."
Vi visste inget om viruset
och gjorde alla dessa absurda, meningslösa saker, utan att veta bättre.
Folk gick och handlade iklädda sopsäckar.
För att inte bli smittade.
Med skorna indränkta i handsprit.
De där hemska, fuktiga skurtrasorna de lade överallt.
En del sprutade bilhjulen med handsprit.
Sen kom nyheten: "Det är meningslöst." De sa: "Åh.
Ni kunde sagt det tidigare, jag köpte så mycket handsprit."
En del tror inte på vaccin.
De säger: "Inget vaccin för mig, för de sätter ett chip i din arm
och stör satellitsignalerna. Det är därför sociala medier är nere.
För Facebooks ägare spionerar på oss alla."
Föreställ dig att Facebooks ägare spionerar på dig.
"Det här är skittråkigt. Gå nu.
Han hoppade på bussen. Vad ska han göra nu?
Hoppas han…"
Okej, herregud. Men man spionerar på oss.
Har du nånsin diskuterat nåt med vänner och fått nån skitreklam om det?
Man säger: "Herregud, vad är det här?"
Så vi är alltid skiträdda.
Vissa blir kräsna när det gäller att ta vaccin.
Så de säger…
De har ätit rester hela sitt liv.
Men de blir plötsligt väldigt kräsna. "Nej, jag tar bara Pfizer."
De väljer vaccin.
"Jag tar bara Pfizer. De andra har inte testats.
Jag känner mig inte säker. Min kropp är mitt tempel.
Jag kan inte låta vad som helst komma in i min kropp."
Och så, på kvällen, slickar de sin partners fitta. Såna är vi.
Så gör folk.
Det är som det är. Hur som helst.
Jaha.
Med all respekt.
Nån kanske blev förolämpad.
"Herregud!
Jag tittar på det här med min mor,
och den där vulgära killen pratar om såna oanständiga handlingar."
Folk får knulla som de vill.
Eller hur?
"Herregud!
Jag knullar inte, jag älskar. Det här är respektlöst."
Folk som flämtar när de hör ordet "knulla" är dåliga på det.
Vi släpper det.
Låt mig inte tappa fokus, annars börjar jag spåna.
Vi tröttnade på det ganska snabbt.
Först var det svårt att vänja sig.
Det krävde mycket tålamod också.
Ännu mer tålamod med din partner, eller hur?
För att sitta i karantän var svårt.
Man blir irriterad på sin partner, vilket är normalt.
Eller hur?
Par som tittar på det här är typ: "Vad pratar den idioten om?
Aldrig. Jag älskar dig, sötnos."
Men djupt där inne vet de att det är sant.
Vi blir irriterade på vår partner, men det är ju vår partner, eller hur?
Självklart är kärleken mycket större än irritationen.
Det är därför man fortsätter.
Men irritationen gör varje dag till ett litet helvete.
Den växer, bit för bit.
Eller hur?
Där är saker som irriterar en, men man säger inget.
Men ilskan byggs upp, och vi är typ…
Den skiten växer.
Och du börjar tänka på att gör slut och all skit som följer efter det.
Det är normalt.
Men kärleken är mäktig.
Det är komplicerat, man måste ha tålamod.
Irritationen är hanterbar, ni har saker att göra, dagliga aktiviteter.
Så du går till jobbet, möter andra personer,
är på andra platser.
Men under de första månaderna av karantänen kunde vi inte det.
Grälen växte.
Gräl om ingenting. Över varje liten sak. Vi kunde inte se på varandra.
"Ursäkta?" "Inget, jag sa inget!"
Redo att slåss i vilket ögonblick som helst.
Tålamodet tog slut.
Ni som har partner vet vad jag menar.
Ni som har en partner, räck upp handen. Om någon…
Nästan alla här är par!
Fantastiskt, jag är så glad.
Ni därhemma, räck upp handen ni med, känn er inte ensamma.
Det är som…
Mannen som ser det här ensam…
Räck upp handen, lika bra.
De som är singlar nu , räck upp en hand.
Några singlar. Bra.
Tack. Jag hoppas att det blir bättre för er snart.
Nej! Jag skojar bara med er.
Okej singlar, jag ska berätta nåt ni inte vet än.
På uppdrag av alla gifta personer. De håller alla med mig.
Till alla singlar: ni är lyckliga utan att veta om det.
Du tror att du inte är det, men det är du. Du vet det bara inte.
Ta vara på detta ögonblick. Värdesätt det.
Med Diomedes Díaz ord: "Gå och knulla!" Gör det medan du kan.
Njut av det, okej?
Du kommer att ångra att du inte värdesatte den tiden.
Eller hur?
Ta vara på det.
Inte sant?
Vissa har partners, andra inte. Och de som inte räckte upp handen…?
Där ser vi att det finns idioter.
De finns där ute.
"Jag har nån, men det är osäkert. Ska jag räcka upp handen eller inte?"
Andra vet inte vad som händer. "Kommer Suso ikväll?"
Det är också möjligt att en del inte bryr sig en skit.
Räck upp handen om du inte bryr dig.
Tack, min vän. Så snällt.
Där är en del… Det är okej. Det gör inget. Helt okej.
Räck upp handen om du tycker: "Den här omröstningen var onödig.
Showen hade kunnat fortsätta utan den, det hade gått bra ändå."
Okej, vi har några.
Tack för er respons.
Jag välkomnar respons.
Räck upp handen om du tycker omröstningen var relevant.
"Det var den. Jag gjorde fel som inte räckte upp handen.
Jag ber om ursäkt för mitt skitbeteende.
Dessutom lovar jag delta i framtiden, för att jag gjorde fel."
Tack, min vän. Så snällt, tack.
Vissa lär sig av sina misstag. Tack.
Räck upp handen om du tänker: "Han har gjort för många omröstningar.
Han borde gå vidare nu. Jag köpte en dyr biljett
för att lyssna på idioten och nu…"
Åh, tack så mycket, en majoritet! Tack.
Vissa har fortfarande inte räckt upp handen.
Det kanske är lite okänsligt, men om ni bara har en arm, vissla istället.
Ingen? Då är vi okej.
Eller så är de förbannade. Det är en möjlighet.
Med all respekt.
Sen spelar nån in det här och lägger upp på sociala medier.
Tack så mycket.
Visste ni att antalet skilsmässor ökade under pandemin?
Antalet separationer med.
Om ni fortfarande är ihop efter den här skiten, var tacksamma.
Folk har tålamod med dig.
Och om det tog slut under pandemin så kan de dra åt helvete.
Om det inte passar, så kan du dra!
Stick, för fan.
Det är okej.
Alla par i världen har haft det här grälet,
minst en gång.
Efter dumma frågor som: vart vill du åka?
Vad vill du äta?
Obeslutsamhet hos båda parter brukar sluta i gräl.
Ingen vill ju vara ansvarig om det går fel.
De provade en gång, gick åt helvete,
så då säger man: "Jag bestämmer aldrig igen."
"Välj du." "Nej, vad vill du ha?".
"Det är bra, och du?" "Bara bra."
Till slut är de förbannade, för de är båda hungriga.
Och ingen av dem bestämmer sig.
Till de damer som inte vet det,
Som man, innan vi frågar er vad ni vill göra eller äta,
måste vi förbereda oss,
man måste övertyga sig själv.
Prata med sig själv.
Vi pratar med oss själva.
Vi samlar ihop positiv energi och bra vibbar.
Vi säger: "Jag ska inte gräla idag.
Idag tänker jag inte gräla.
Jag ska ha tålamod.
Jag frågar vad hon vill äta och vart hon vill gå, det är allt.
Jag ska glömma mig själv.
Det är irrelevant.
Jag vill äta kött.
Väljer hon nåt jävla salladsställe, som hon brukar,
då är jag körd.
Jag får äta bröd.
Jag äter bröd, eller dricker vatten tills magen exploderar.
eller så kan jag gå på de hemlösas diet: sova tills jag glömmer att jag är hungrig.
I morgon tar jag en bastant frukost.
Inget gräl.
Även om hon vill det. Det är en fin dag, ha tålamod.
Även om hon vill, ska jag inte gräla.
Om hon vill ha pasta… Jag fattar inte.
Hon vill alltid ha pasta med nån jävla ostsås!
Jag är laktosintolerant, jag får gaser.
Så då kan vi inte ha sex. Jag är körd.
Jag är körd. Jag kommer att ligga och fisa till klockan tre.
Den där pastan förstörde min natt.
Jag ska äta bröd.
Inte gräla."
Så du dyker upp på gott humör, bra vibbar.
"Min kära, vad vill du ha? Var ska vi äta? "
Hon: "Vet inte, vad tycker du?"
För hon har gått igenom exakt samma process.
Hon hade samma inre monolog innan du kom dit:
"Han frågar alltid vad jag vill äta
och gillar aldrig vad fan jag än väljer.
Så varför ens fråga mig?
Låt honom välja. Han vill äta kött. Kött, varenda jävla dag.
Det fördröjer matsmältningen. Han skiter inte på tre dagar.
Han gnäller: 'Jag är däst, måste ha varit salladen.'
Salladen? Och köttet du äter vareviga dag!
Jag ger honom papaya för att se om det hjälper honom att skita.
Nej, nej. Låt honom välja.
Alla ställen har sallad. Jag kan snabb-fasta. Vem bryr sig?"
"Vad vill du ha?
Jag gör det här för dig, älskling.
Varför väljer du inte något du vill ha?
Det här är väl inget att bråka om?
Vi ska väl inte bråka om det här?
Det finns tid för…
Välj något. Vi leker en lek. Vi äter det första du kommer att tänka på.
Vad vill du äta? Kom igen!" Hon: "Låt mig se: Pasta."
Och så: "Ajaj…
Pasta?
De här jävla lekarna jag hittar på hela tiden…
Av allt som finns att välja mellan? Pasta?
Okej, vi äter pasta. Smaskens."
Det är en batalj du måste undvika. "Okej, vi äter pasta.
Jag hämtar Alka-Seltzer eller nåt."
Man säger: "Skitsamma. Jag vill inte ha pasta, men okej."
Så långt gick det bra.
Problemet är att kvinnor är proaktiva.
Så på väg till pastastället
har de en mängd alternativ
som inte är pasta
bara för säkerhets skull.
Vi hade ju sagt pasta, för fan.
Men… nej.
Hon stannar bilen på väg dit och säger:
"De säljer såna här smaskiga arepas runt hörnet, sötnos.
Jättegoda. Vilken fyllning du vill. Strimlad kyckling, kött,
vilken sås du vill, med avokado. Otroligt goda.
Bara runt hörnet."
Jag säger: "Men älskling, vill du ha arepas eller pasta?"
"Det var bara om vi ville det."
"Vi ville ha pasta. Vi hämtar pasta."
När vi kommer dit: "De säljer smörgåsar runt hörnet
som är jättegoda. Med köttbullar, specialsås, vad du vill
på rostat bröd. Bara runt hörnet."
"Men, kära du, vill du ha arepas, smörgåsar eller pasta?
Vad vill du ha?"
Hon: "Vet inte, vad vill du ha?"
"Jag äter vad fan som helst.
Jag vill vara lycklig en enda dag i mitt liv, är det möjligt?"
"Var inte oförskämd."
"Jag gör en fin jävla gest åt dig.
Varför denna jävla obeslutsamhet?
Vad vill du ha? Arepas, mackor, pasta?"
"Vi sa pasta. Men jag ville egentligen inte ha pasta."
"Vad fan vill du äta? Bestäm dig."
"Nu vill jag inte ha nåt alls.
Jag vill åka hem. Din brist på hyfs fick mig att tappa aptiten."
Båda åker hem förbannade.
Det blir en lång färd, inte sant?
För båda är tysta, ni kör emot rött,
så arga att ni inte längre är hungriga. Ni är förbannade.
Ingen säger nåt, för varje ljud kan vara ett tecken på aggression.
Det gör det värre. Du kan inte ens hosta utan att det blir bråk.
Typ: "Hrm." "Säg det där högt om du vågar!"
Bäst att du är tyst.
Vilken liten sak som helst kan starta ett gräl.
Hur avslutar man ett sånt gräl?
En av dem ber om ursäkt, eller hur? Den som gjorde det värre.
I detta fallet, mannen, för han skällde och svor.
Man ber om ursäkt.
Ett tips. Ska du be nån om ursäkt, gör det när du inte är arg längre.
För om man ännu är upprörd slutar det bara i ett nytt gräl.
Vi är idioter. Ursäkter blir laddade med törnen.
Vi använder ironi, en ledtråd, bara för att reta varandra.
Ändå märker de det och blir förbannade.
Så man blir helt ironisk: "Älskling, jag är ledsen. Jag ber om ursäkt.
Det är mitt fel, som alltid.
Mitt fel som alltid, visst,
för du är den felfria princessan, som aldrig gör några misstag
och jag är monstret som klantar till allt.
Från att han vaknar klantar monstret till det
Okej. Ursäkta, Ers Majestät.
För jag kan erkänna mina misstag,
till skillnad från vissa kungliga personer.
Okej, nästa gång äter vi arepas, mackor och pasta.
Allt på en gång.
Vi gör en matresa för Ers Majestät.
Låter det bra?"
"Varför talar du med mig som om jag vore korkad?" De fortsätter bråka.
Först en lösning för herrarna. Det är lätt.
Varje gång du föreslår vad ni ska göra eller vart ni ska gå,
upprepa dessa fyra steg.
Kom ihåg det. Fyra steg som alltid är likadana.
Steg ett: fråga vad de vill göra. Två: bli arg.
Tre: be om ursäkt.
Fyra: gå till sängs hungrig och arg.
Okej?
Vänd på ordningen.
Repetera i en annan ordning, berätta hur det går.
Nästa gång du vill göra något,
bli först arg,
be om ursäkt, stick därifrån, och gå och hämta mat. Okej?
Öva på det och säg hur det går.
När hon frågar vart ni ska gå eller vad du vill ha,
bli plötsligt arg.
Helt utan orsak!
Överdriv bara. "Jag vill fan inte äta!" Och storma ut.
Hon kommer vara typ…
Det måste vara en oväntad, explosiv reaktion.
Utan anledning.
"Jag vill inte äta ett piss, sluta snacka om mat, för fan." Gå.
Hon blir chockad. Du brukar inte vara så oförskämd.
Var det nåt jag sa? Vad är det med honom?
Du måste också komma tillbaka snabbt.
Om du ger henne tid att tänka blir hon förbannad och det är över.
Det här är väldigt farligt, okej?
Det är viktigt att göra det fort.
"Jag vill fan inte äta." Gå ut i fem sekunder.
Om hon blir arg, gå tillbaka och be om ursäkt.
Två enkla steg på 30 sekunder.
"Jag vill fan inte äta." Räkna sedan ett, två, tre, fyra, fem.
Gå tillbaka och be om ursäkt. "Vad hände? Sa jag…?
Ett ögonblicks sinnesfrånvaro. Förlåt mig, min kära.
Nej, du förtjänar inte det här."
Överdriv.
"Du förtjänar inte det här, älskling. Du är mitt liv, jag älskar dig. Nej.
För helvete, förlåt mig. Jag spottade på det vi har.
Gode gud, jag svär på allt vi håller heligt.
Förlåt, min älskade.
Stressen från räkningarna och jobbet kom in i mitt huvud
och jag tog ut det på dig. Förlåt. Du vet att jag älskar dig?
Du är mitt liv. Kan du hitta en gnutta förlåtelse i ditt hjärta
för denne föraktlige, otacksamme man?"
Och hon typ:
"Okej."
Nu när hon är som mest förvirrad, säg vad du vill äta.
"Ska vi äta kött?"
Hon liksom:…
"Vad?"
Precis där.
Hon säger inte ett knyst på vägen dit, det lovar jag.
Hon tänker: "Den stackaren.
Han är så stressad.
Hoppas han gillar köttet. Det är han värd."
Lätt som en plätt, eller hur?
Var bara kreativ. Tricket är att vara kreativ.
Okej?
För kvinnor är det mycket enklare.
Jag röjer en välbevarad hemlighet:
Vi vaknar aldrig lyckliga.
Killar som tittar på det här vet vad jag menar.
Vi säger aldrig: "Vilken vacker dag. Jag ska ge den mitt maximum." Nej.
Man vaknar alltid orolig,
med en obehaglig magkänsla av att nåt är fel eller förbisett,
att man sabbat någon okänd sak.
Det kvinnor behöver göra är enkelt: hitta på ett problem. Vad som helst.
Han tror det är hans fel, och tror det, även om det inte finns några problem.
Allt du behöver göra är antyda att det finns en lösning på problemet.
Få det att verka som hans idé.
Att det är hans idé. Det är allt.
Titta misstänksamt på honom. På avstånd…
På så vis blir han galen: "Jag gjorde nåt fel. Vad nu?
Jag är så korkad. Ser du?
Det ena felet efter det andra."
De undrar: "Men jag vaknade precis. Vad…?
Vad kan jag ha gjort?
I sömnen? Nej."
Sen frågar man: "Hur är det? Allt okej?"
Allt du behöver nu är att hitta på ett namn. Vilket namn som helst.
Vilket namn som helst går bra för det här syftet.
"Vem är Catalina?"
Du känner inte nån Catalina.
Men du är fast, trots att du inte känner nån Catalina.
Man känner sig anklagad.
Fången, fast du inte känner henne.
"Fan, jag gjorde fel. Igen.
Jag är en sån skitstövel. Helvete. Jag gör alltid fel.
Varför strulade jag med den tjejen? Men Catalina säger mig inget.
Minns du nåt? Nej, vi har varit snälla. Jag har inte…
Catalina, nej… men om hon säger det, då har jag gjort nåt dumt. Jag är en idiot."
"Jag vet inte, älskling. Varför det?" Fortsätt.
"Du vet varför."
Och han: "Jag vet. Dumt av mig att fråga."
"Herregud!" Och precis när han ska svimma av oro,
släpper du en ledtråd: "Jag är hungrig."
Och vips så är han med på noterna.
"Vill du hämta pasta? Du älskar pasta.
Jag bjuder. Och vi kan hämta några arepas på vägen hem."
Det gäller att ha tålamod. Vi är alla olika.
Där brukar vara en som är stökigare i ett förhållande.
Räck upp handen om ni är stökiga.
De förstår mig.
Jag är den stökige i vårt förhållande.
Jag ber om ursäkt för oss till alla er som är ordentliga.
Vi vet att det är ett helvete att leva med nån som är stökig.
Vi ber om ursäkt, okej? Det är vårt fel. Som vanligt.
Men akta er.
Inget gör stökiga människor så arga som då nån organiserar vår oreda.
Understå dig inte att göra det, annars får du problem.
Det kan verka stökigt först,
men man vet var allting är. Men om oredan rubbas är de vilse.
De är upprörda och grälar.
De spelar djävulens advokat.
De kan ha en sked med arequipe under sängen.
Håll med om att det är äckligt.
Men om du kommer in och tar deras sked,
då tycker de att det är nåt fel på rummet.
"Var är min arequipe-sked?
Min arequipe-sked är inte under sängen. Nu kan jag inte äta min arequipe.
För jag kan inte hitta skeden som jag gillar att äta med."
De överdriver. Försöker motivera det omotiverbara.
"Jag tog den, den var full av myror."
"De är mina vänner, okej?
De äter arequipe med mig. Varför frågade du mig inte?"
Ha tålamod, de överdriver. Vi har alla favoritkläder, inte sant?
I allmänhet för kvinnor är det en blus, en fin kjol,
ett par byxor, såna kläder som får dig att känna dig självsäker.
De du har på dig vid speciella tillfällen.
Det är lättare för män. En T-tröja. "Den här T-tröjan är perfekt.
Perfekt för speciella tillfällen."
De vill ta på den vid alla speciella tillfällen.
Du går för att hämta din, exempelvis, randiga tröja.
Du går till garderoben och letar efter din randiga tröja,
och den är borta.
Du blir skitförbannad.
Ni som är par vet vad jag menar.
Din första instinkt är inte: "Var är min tröja? Var gjorde jag av den?
Har jag använt den nyligen?" Nej. Först tror du att nån tog den.
"De tar alltid mina grejor utan att fråga och flyttar dem nån annanstans."
Och så där, fyllda av ilska, frågar de sin partner.
"Var är min randiga tröja?"
Och det blir bara värre när hon säger: "Där du la den sist."
Det är ett jävla kasst svar. Kan du inte bara hjälpa mig?
Säg: "Vet inte, sötnos. Du har två." Nej: "Där du la den."
Det är som att säga: "Är du ute efter bråk?"
Så man tonar ned det lite: "Älskling, den är inte där jag la den.
Annars skulle jag inte fråga dig."
"Har du kollat tvättkorgen?" "Den var inte där."
Sen tänker jag: "Hur kan jag kolla där, utan att hon märker det?"
Han har redan börjat bråka utan att ens ha kollat först.
Han spelar dum, börjar leta.
"De tappar jämt bort mina grejor och flyttar på dem.
Jag kan inte ha fina saker. De försvinner alltid. Jag tittade två gånger.
Och den är inte där."
"Tja, med din svinstia överallt…
Tittade du under sängen, bredvid arequipe-skeden?
Den kanske är där."
De använder ironi, grabben.
"Min svinstia påverkar väl inte dig, eller?"
Ett nytt gräl.
Igen: den som avslutar konflikten snabbt kan gå vidare.
Den som inte hade ett utbrott på rummet.
Men du bråkar, du överdriver.
Du har huvudet fyllt av hemska tankar.
Du argumenterar med dig själv: "Jag har inte…
Nej, nej, aldrig.
Jag skulle aldrig…
Jag bara…
Jag förstår bara inte…
…att det ska vara så jävla svårt…
…att respektera andras tillhörigheter.
Det handlar om grundläggande respekt.
'Den är inte min. Bäst att låta den vara.'
Sådär! Det är enkelt.
'Inte min. Jag låter den vara.'
Det är bara en fråga om respekt.
Den här är min, jag tar den, jag bär den, torkar mig i röven med den.
Den är min! Jag kan göra vad jag vill med den.
Inte min. Jag låter den vara.
Det är enkelt.
Men mina saker försvinner alltid i det här huset,
för här är jag inte värd ett skit.
Inte värd ett skit. Om jag försvann skulle de nog hitta tröjan.
Hennes saker är strukna, sorterade efter färg,
och doftar underbart.
Men mina saker försvinner.
Nu minns hon inte ens vilken tröja jag menar. Inte en susning.
'Den tröjan är en ren fantasiprodukt.'
Så den fanns aldrig. Jag bar den 500 gånger med henne,
men… inte en susning. Jag måste ha varit naken.
Jag var ute på gatan, naken, men trodde jag hade en tröja på mig."
Tiden flyger förbi när du är arg och slåss med dig själv.
Man måste vara uppmärksam på såna saker och ha tålamod,
för relationer tar slut på grund av småsaker.
För flera år sedan gjorde jag slut för en struntsak.
Hon stal min mat.
Jag gillar inte att man stjäl min mat.
Två sorters människor, de som delar, de som inte delar.
Jag är den senare sorten.
Vi är helt jävla galna. Jag vet. Jag fattar.
Men vi är inte själviska.
För vi frågar: "Vill du ha en egen portion?"
Och de säger nej!
Men de blir hungriga när de ser dig äta!
" Om hon tar en av mina pommes frites är det fan i mig slut."
Jag vet att det verkar extremt, men dessa pommes var…
inte bara pommes, de var fantastiska pommes,
med cheddarost ovanpå, med paprika, tortillas och bacon.
Utsökta.
Jag sa: "Deras pommes är underbara, vill du ha en portion?"
"Nej, bara lite vatten."
"Perfekt, du får vatten, så tar jag gärna pommes."
Maten kom och hon stoppade en pommes i munnen. Jag blev chockad!
"Tog du precis en…? Varför…?
Hungrig? Ska jag köpa en portion åt dig?"
"Jag ville bara ha en." "Men de var mina.
Jag beställde en viss mängd pommes. Nu har jag inte det.
Jag blir inte mätt."
"Lugna dig, det var ju bara en pommes."
"Ja, men du tog den godaste.
Den bästa, den med mest ost på.
Maten kom och jag tänkte: 'Jag vill börja med den där.'
Nu vet jag inte var jag ska börja.
Du förstörde det för mig. Jag tappade aptiten."
"Var inte oförskämd." "Är jag oförskämd, men inte tjuven?
Och jag får inget säga."
Ilska får en att säga en massa dumheter.
Vi måste ha tålamod.
Man måste ha tålamod med sin partner. Med sin familj.
Och med barn behöver man också mycket tålamod.
Räck upp handen om ni har barn. Förneka dem inte.
Några av er, bra. Okej.
Man ska ha tålamod med sina barn med. Jag har två barn.
Vet du vad som förändrats från vår generation till deras?
Vi vill faktiskt vara bra föräldrar.
Våra föräldrar brydde sig inte en skit.
De var ouppmärksamma, upptagna, hade mycket att göra.
De levde under principen: "Låt honom lära sig själv."
Ville två sina händer och slippa oroa sig.
"Ska du klättra upp där? Akta. Ramlade du? Där ser du. Klättra inte där mer."
Benbrott och gips i tre månader.
Pappa säger till familjen: "Kolla vad den idioten gjorde."
Vi växte upp på det hårda sättet. Vi lärde oss av våra blåmärken.
Nu överdriver föräldrarna. De säger:
"Hur kan jag tala med ungen och lära honom?"
Psykologen sa att de behöver en auktoritetsfigur,
men de behöver också prata på sin nivå, inga hemligheter,
så de kan lita på mig och uppmuntra tillit mellan oss.
Hur lär jag honom att multiplicera utan att traumatisera honom?
Vi lärde oss multiplikation av rädsla, eller hur?
Vi är ännu rädda. Du frågar nån: "Vad är sex gånger åtta?"
Reflexerna sitter i.
"Fyrtioåtta."
Vi går längre tillbaka. Hur undervisades våra föräldrar?
Farfar kommer hem från jobbet, pappa gör läxor.
Farfar: "Det där är lätt.
Två gånger fyra?" Pang! Livremmen på bordet.
Eller hur?
Pappa säger "Åtta". "Då slår jag dig inte den här gången.
Nästa uppgift."
Ja, perfekt.
Det var metoder. Inte så bra, men det var tidens metoder.
Vi kanske inte förstod,
men min pappa förstörde vårt förtroende
genom att jämföra oss med honom.
Papporna på den tiden jämförde oss med sig själva.
Inte särskilt stödjande, förresten var han alltid arg för nåt.
De förväntade sig för mycket av ett barn.
Far sa: "Kan du inte multiplicera?
Jag kunde redan dividera i din ålder.
Du är bara långsammare än de andra.
Vi behöver röntga dig för att se om allt är okej i huvudet,
det är inte normalt."
Rädslan kryper in i ungen, "Fan, jag har en tumör.
Jag kanske har en tumör, det är därför jag inte kan lära mig.
Inget fastnar på lektionen och jag är alltid sömnig.
Ja, det är en tumör."
Han och mamma brukade bråka framför dig.
"Varför kan han inte multiplicera? I hans ålder?
Hur mycket kostar skolan egentligen? Det är slöseri med pengar.
Det är lönlöst om jag måste undervisa honom.
Varför gå i skolan? Jag ska gärna lära honom.
Jag ska lära dig och övervaka dig.
Du kommer att dela och multiplicera inom två veckor.
Om jag säger upp mig får vi äta skit. Jag är den ende som jobbar."
Vi som små barn: "Kära Gud, jag vill inte att vi ska få äta skit."
De bränner in det i vårt minne.
"Jag vill inte att vi ska behöva äta skit.
Jag måste lära mig att multiplicera, trots min tumör."
Så man jobbade hårt, okej?
Föräldrar dumpade information på dig, och du försökte förstå.
"Varför kan du inte multiplicera? Det är lätt, vi väljer en.
Två gånger fyra? Två gånger fyra är åtta.
Så enkelt är det! Matematik är exakt.
Två gånger fyra är inte sex eller nio.
Okej, dumskalle? Två gånger fyra är åtta! Fattar du?
Öva på en annan. Sex gånger åtta."
Du räknar på fingrarna.
De gav dig inte tid att tänka: "Sex gånger åtta!
Jag sa ju sex gånger åtta." Och man…
Jag sa nåt på måfå för att få vara ifred: "Sextio."
Min pappa: "Den här, han är dummare än resten.
Vi var fulla när mamma blev gravid med honom, inte sant?
Nej, det är slöseri med pengar. Du är omöjlig.
Vi tar honom ur skolan imorgon.
Vi ringer farbror Alberto så får du packa matkassar på Corabastos.
Så du är till nån nytta." De hotade mig med såna grejor.
Jag trodde på det! Jag tog det med mig i sängen.
I en mardröm packade jag matkassar på Corabastos.
Farbror Albert med pekpinne: "Sex gånger åtta?"
"Jag vet inte!
Jag har en tumör."
Vissa saker har förändrats till det bättre.
Barnen nu är socialt engagerade och miljömedvetna.
De bryr sig om djuren.
De adopterar hundar, räddar katter.
Det är toppen.
När vi var barn brydde vi oss inte ett skit om djur. Eller hur?
De sålde färgade kycklingar i skolan.
Vid ingången.
Har ni haft färgade kycklingar nån gång?
"Mamma, köp en kyckling till mig." "Vad kostar skiten?" "200 pesos."
Man tog kycklingen i handen.
Den led, i ditt fasta lilla grepp.
Kycklingarna dog på så tragiska sätt, eller hur?
Vissa barn ville sova med dem. "Jag gosar med min kyckling."
En dag försvinner den och du bryr dig inte.
"Den är lycklig nån annanstans nu."
Tre dagar senare dyker den upp under täcket, helt tillplattad.
De kvävdes till döds. Så synd.
Stackarna.
Saker har verkligen förändrats. Vi växte alla upp olika.
Jag växte upp väldigt annorlunda från er alla.
Jag gick tredje, fjärde och femte årskurs i en tjejklass.
Jag var ende killen.
När du är ende killen i en klass med bara flickor,
då blir du en av dem, vare sig du vill det eller inte.
När det var samling på skolgården brukade rektorn säga:
"Säg hej till flickorna i fjärde klass."
Hela skolan tittade på mig. Jag vinkade. Jag ville ju inte vara en oartig flicka.
När det var samling… De började hissa flaggan,
vilket skolorna gjorde på den tiden, på den största skolgården.
Alla i en rad, varje årskurs, varje klass.
Stående, under solen,
slösade bort hela morgonen där, utan att lära oss nåt.
Rektorn sa: "Vänster om.
Vänster om.
Rättning.
Avlägg trohetseden till flaggan, i fyra moment. Ett, två.
Inför Gud svär jag lojalitet mot min flagga och min nation, Colombia…"
Man upprepade så mycket skit, som man glömt nu.
"…odelbar… en nation… så hjälpe mig Gud. Tre, fyra.
Vänster om.
Rättning.
Nationalsången!
Vänster om.
Rättning."
Man stod där, med solen i ansiktet.
Uttorkad, va? Nej!
Blev omvänd till en mördare från unga år, va?
Du tänker redan på hur du ska bränna ner skolan med alla där inne.
Du börjar bli galen.
Just som du ska svimma: "Meddelande från rektor."
Och du: "Fan, jävla skit!"
Jag var mycket för mig själv, för tjejerna pratade aldrig med mig.
De brukade reta mig: "Se på den fula flickan med kort hår."
En dag kom en tjej fram till mig
och sa att för att få vara med dem måste jag leka deras lekar.
Hon lärde mig att leka mesú, en lek som bara tjejer känner till.
För de män som inte vet
är det en lek som vi grundskoleflickor älskade,
och lekte med händerna. Så här:
Mesú
Jag hoppar på min säng, slänger min resväska, slår sönder en flaska
Min mamma slår mig, jag slår henne
Jag går till femte våningen och spelar en skiva som säger
Michael Jackson
De flesta av er minns väl den?
Vi lekte det. Det var underbart.
Kommer ni ihåg?
En ännu coolare lekte vi med båda händerna.
Du, du är med mig sen barndomen
Med Pepsi, Pepsi och Cola, Cola
Med Pepsi-Cola
Så jävla coola lekar, alltså!
Min favoritlek var koreograferad. Du la dig på marken…
Lilla ängeln, faller från himlen
Från taket en blomma, en blomma!
Från blomman, en ros. Från rosen, en kryddnejlika. Kryddnejlika!
Från kryddnejlikan, en tjej. En tjej som heter Isabel. Isabel!
Isabel är mitt namn…
Den var skitbra, jävligt lång också.
Låt oss säga att det inte var ett normalt år för mig.
Föreställ er att alla skolpojkar sparkar boll.
Två barn: "Det fattas en i vårt lag. Och den där killen?"
Jag sa typ: "Jag heter Isabel."
De flyttade mig till en annan klass i årskurs fem,
eftersom det är då man börjar gilla andra människor.
Den oskuldsfulla delen av livet.
Flickorna i min klass älskade att ligga ner på ett stort fält under rasten
så att skolpojkarna skulle se dem.
Så en dag låg vi alla där.
Rektorn sa: "Dags att flytta den här killen till en annan klass."
Han placerade mig i en pojk-klass. Ensam igen. De kunde ju inte spela mesú.
Jag var redan van vid…
Jag var alltid udda i min skola.
På loven också. Halloween, till exempel.
Ungarna idag har så coola kostymer,
välsydda, man ser alla muskler, billiga också.
Avengers, Black Panther, Iron Man,
Captain America, Thor.
Tjejerna också. Wonder Woman, Wanda,
Black Widow, alla är prinsessor.
Vi fick de kostymer som våra föräldrar hade råd med.
Vi hade inga pengar.
Många flickor klädde ut sig till romer. Att klä ut sig till rom,
betydde att familjen erfor en period av ekonomiska vedermödor,
på den tiden.
Rom-dressen var billigast.
Inga pengar, då leker vi romer
De klädde ut mig med till rom-tjej.
Mina två systrar klädda som romer: "Gulligt, gå och be om godis."
Man var lycklig. Äta godis var det enda som betydde nåt.
Kreativitet uppstår under tider av nöd. Jag blev bjuden på maskerad en gång,
Jag hade inte råd med en kostym. Jag sa: "Vad ska jag göra?"
Jag gick inte som romsk tjej.
"Vad ska jag göra?"
Jag köpte en påse mjölk. Jag hade lite i munnen.
Mjölk i munnen.
En vän: "Vad är du utklädd som?" "En pormask."
Jag vet.
Jag vet, jag är äcklig.
Det var billigt.
Eller hur? Om du inte har pengar
kan du använda den här idén nästa Halloween.
Poängen är att vi växte upp så där, okej?
Utan de bekvämligheter som barn har nuförtiden.
Vi hade inget internet,
därför är vår mobil som en förlängning av vår kropp.
Vi uppskattar den för vi hade ingen som barn.
Det är därför vi är som klistrade vid våra mobiler.
Vi använder den på platser där vi inte borde.
På biografer, banker, till exempel vilket jag inte gillar,
för på banken är det förbjudet, av säkerhetsskäl, inte sant?
Men det som verkligen underhåller dig är din mobil.
Och det tar lång tid innan det är din tur.
Där finns ingen tv som kan distrahera dig,
inga tidningar att läsa.
Inget småprat, för du litar inte på folket där.
Att gå till en bank är som ett straff.
"Sitt där och tänk på din ekonomi medan du väntar."
Jag sitter där och skäms. Eller hur?
Man blir uttråkad och tar fram mobilen.
Vem bryr sig?
"För helvete då…"
Du försöker se seriös ut
så de tror att det är viktigt.
Men du tittar på dumma memer.
Du skrattar barskt.
Vakten kommer och ber dig lägga undan den.
"Lägg undan mobilen. Det är av säkerhetsskäl. Var medveten."
Ja, herr vakten.
Och så börjar leken som vi alla leker med vakten.
"Jag spelar dum. När han ser bort kollar jag mobilen, sen lägger jag undan den."
Vakten också: "Jag ska spela dum,
men han tar fram den igen. Samma skit varenda dag.
Jag har ingen. Jag har tråkigt. Jag ska driva med honom."
Så du är där och spelar dum.
Man lär sig att skriva utan att titta,
vilket är värdelöst på grund av autokorrekt
som förödmjukar dig. En gång skrev en vän: "Hej, papi"
Korrigerat till: "Hej, parasit."
Jag blockerade henne. Det blev ett fult uppbrott.
Eller så får du en sån där stön-video.
Alla har väl fallit för det nån gång, va?
Vid värsta tidpunkten. I en bank av alla platser.
Du har på full volym.
En titel med en missvisande bild
som lockar dig att spela videon:
"James Rodríguez återförenas med Real Madrid."
"Åh, är han tillbaka i laget?
Nej!
Vad händer? Ljudet är ju avstängt.
Det är inte porr. Det är James.
Det här är inte vad ni…"
Vakten säger: "Lägg undan den där, sluta titta på porr. Det finns barn här!"
"Det är inte porr, det är en video… Den här skiten är sönder."
Din min efteråt, typ:…
"De fick mig allt."
"James, tillbaka i Real Madrid, pyttsan."
Skammen är kortlivad. Du tar fram mobilen igen.
Jag vet inte varför. En gång vände jag mig om
och vakten var borta. Kom bakifrån: "Lägg undan den!"
Jag blev så rädd att jag nästan slog honom.
Istället för att erkänna misstaget, förnekelse.
Man erkänner inte och överdriver på nytt.
"Jag använder den inte." "Men du håller den i din hand?"
"För att jag vill hålla i den. Vilken kontrollfreak.
Vill du hålla i den?" "Vi har skåp för mobiler."
"Nej. Låt mig hålla min mobil i handen Vilken kontrollfreak."
Du lägger undan den men fortsätter bråka: "Okej, jag tar inte fram den mer.
Jag skiter i mobilen! Jag använder den aldrig mer.
Låt den ruttna, så jag får kallbrand och förlorar ett ben.
Vem fick mig att förlora benet? Vakten.
Jag kommer inte använda den. Uppfattat.
Okej. Men regeln gäller inte bara mig, eller hur?
Vakten får inte heller använda den,
inte heller de anställda, bankdirektörn, damen där, ingen.
Om de rånar banken dör vi allihopa.
Ingen kan ringa polisen, du får inte använda mobilen.
Vem skulle dö först? Vem dödade oss? Vakten.
Vakten. Vi får se vem som dör först." Man är skitarg.
Vi är alltid online, därför behöver vi våra mobiler.
Vårt viktigaste verktyg är internet.
Internet i hemmet, framför allt.
Många säger: "Elektricitet är det viktigaste."
Utan elektricitet, inget internet.
Men man blir inte lika arg när det är strömavbrott.
När internet är nere blir vi mycket argare.
Vid strömavbrott har man till och med kul,
för när ljuset släcks, kan du höra grannarna:
"Ah!" Eller hur?
När ljuset släcks säger hela grannskapet "Ah!"
Därhemma, från köket hörs: "Ah!"
De springer till vardagsrummet: "Strömmen gick."
Jag säger: "Jag vet, jag tittade på tv. Låt oss se vad som hänt."
När internet är nere
blir man rasande arg, från 0 till 100 på nolltid.
Så mycket ilska, eller hur?
Du börjar tänka: "Jag betalar för en tjänst jag inte får,
de tror jag är en idiot, räkningen kommer alltid i tid
Driver de med mig?" Och så vidare.
Vi undviker att ringa kundservice på grund av de dåliga erfarenheter vi alla haft.
Antingen svarar de inte, eller så blir du förbannad,
eller så lägger de på, eller så får du dålig service. Det är tufft.
Så, trots brist på teknisk kunskap försöker man reparera signalen manuellt.
Går och tittar på modemet.
Vissa hotar modemet: "Så det här funkar inte. Den här skiten funkar inte.
Hade jag sönder den?"
Nej?
"Vi drar ur sladden… Sådär."
Man tappar tålamodet och sätter i sladden igen. Varje lampa tänds igen.
En av dem flimrar till och släcks.
Du vet inte om det var så förut.
Det funkar inte. "Herregud, dags att ringa."
Innan du ringer, så har du ett litet pep-talk:
"De ska få höra vad jag tycker, de jävlarna.
Skrattar väl häcken av sig åt mig.
'Vi kopplar bort idioten som betalar i tid, när vi har lust.
Eftersom han aldrig klagar…' Men jag blir här hela dagen.
Även om jag måste sluta mitt jobb, så blir jag här tills de svarar
och reparerar mitt internet."
Du grälar för dig själv.
Du är arg och hör en positiv inspelad röst.
"Vi är stolta att du är vår kund. Bli kvar på linjen, så blir det din tur snart."
"Är de stolta över att ha mig som kund? En massa hycklande idioter.
De är helt skamlösa med.
Vem gillar att få klagomål? Svin!"
Du får en meny: "För specialtjänster, tryck ett.
För kabel-tv, tryck två. För mobiltelefoni, tryck tre.
För internet, tryck fyra.
Om du är stamkund, tryck fem. Om du…"
Nån som blir uttråkad av att lyssna på menyer?
Dina tankar vandrar iväg till andra underbara världar.
Du väcks åter till menyn och alternativen är borta.
Och du bara typ…
"Jag ringer igen.
Jag ringer igen, men nu ska jag också klaga på deras skitmeny
som bara förvirrar och får en att lägga på.
Men jag blir kvar i telefon."
"Det här är Maritza, hur kan jag hjälpa dig?"
Du vet att det inte är hennes fel.
Du är arg, men du vill inte vara orättvis.
Försöker andas, slappna av. Ådrorna i pannan sväller.
Du är röd i ansiktet, med hjärtklappning.
Du försöker andas.
"Maritza.
Hur mår du?
Jag ringer för jag har ett problem.
Jo. För annars så…
…skulle jag inte ringa, eller hur?
Jag ringer för att se om du kan hjälpa mig genom att
se i ditt system vad i helvete… vad som är fel, Maritza. Förlåt mig.
Återställ tjänsten så snart som möjligt
så att jag kan fortsätta med… mitt eländiga liv
och titta på Fula Betty på Netflix i fred.
Tack, Marit…
Maritza?"
"Ert fullständiga namn, tack." Brydde sig inte ett skit om vad du sa,
de följer ett protokoll. Första steget är att få ditt namn,
annars kan de inte hjälpa dig.
"Néstor Ricardo Quevedo Madrid."
Jag tänker: "Hoppas hon kallar mig Ricardo."
"Herr Néstor."
"Ja, Maritza?"
"Det ser ut att fungera, herr Néstor. Säkert ett misstag."
"Nej.
Nej, Maritza. Det är inget misstag. För jag är ingen idiot.
Jag vet när saker fungerar och när de inte fungerar, Maritza.
Jag är ingen jävla apa.
Vi försöker igen, Maritza.
Jag har inget internet."
Maritza: "Är ni säker? Signalen är svag ibland."
"Jag har inget internet!"
"Ni har inget internet? Vi har ett nytt abbonemang
för heminternet med specialrabatt."
"Maritza, för guds skull, koncentrera dig.
Det vill säga, jag har internet,
men det internet jag har, det fungerar inte, Maritza.
Jag orkar inte mer, Maritza. Du förstår, jag…
Jag förtjänar inte den här skiten, Maritza. Aldrig i livet.
Jag fattar, du är upptagen, du bryr dig inte om mitt problem.
Ge mig information om hur man återställer manuellt
så drar jag åt helvete."
"Det kan du ladda ner på vår hemsida."
"Oj, Maritza!
En fråga, med all respekt, Maritza.
Jag känner att vi fått bra kontakt under samtalet, Maritza.
Hur fan ska jag hämta information på er jävla hemsida
om jag inte har internet?
Är jag en trollkarl, Maritza?
Har jag en trollstav, Maritza?
Jag vet vad jag gör, Maritza.
Jag ska ta en magisk kabel från min röv och koppla in den i mitt modem
och få obegränsat internet för alltid, Maritza.
Går det? Kan jag få 500-megabytes internet genom min magiska röv?
Driv inte med mig, Maritza.
Jag hör skratt, Maritza.
Du hånar mig.
Jag har ont i bröstet, och vänster arm är stel.
Jag håller dig ansvarig för alla hälsoproblem.
Jag spelar in det här. Maritza dödade mig!
Hennes inkompetens dödade mig!
Maritza, jag kan inte…
Jag behöver teknisk support, och du hjälper inte till."
"Detta är inte supporten. Jag kopplar dig."
"Nej, vänta!"
Du får sitta i telefonkö.
Vi måste ha tålamod.
Vi är körda. Det händer så mycket varje dag.
En gång sa en tjej, efter en show:
"Tack. Jag behövde skratta. Det har inte varit lätt på sistone.
Jag har varit deprimerad i några veckor, ledsen i månader.
Allt började nittonhundra-nittio…" Hela historien.
Hon sa att hon hade övervägt självmord.
Hon säger det till mig. Jag är ingen uppmuntrande person.
Jag är hemsk på att ge råd.
För mig är exempelvis ett av våra stora problem att vi är för många.
"Jag kan inte vara så fräck och oansvarig.
Jag kan inte ge värdelösa råd och så.
Få henne att skratta, det kan jag."
"Jag har försökt ta livet av mig många gånger."
"Verkligen?" "Ja, jag var trött på mig själv.
Vad ska jag göra? Det måste vara en stilfull död.
För kommer det i veckopressen, blir jag vanhedrad.
Såna där skitrubriker. 'Komedi: en döende konstform'. Mitt foto.
Om någons otur får dem att begå självmord, kommer de att misslyckas."
"Varför det?" "Otur fungerar så.
Det förstör folks mål.
Om nåns otur får dem att ta livet av sig, kommer de att misslyckas.
Man kommer att misslyckas. Jag tänkte att om jag köper en pistol och skjuter mig,
så har jag sån otur att jag bara får en trasig käke.
Om jag hänger mig kommer jag få leva som en grönsak.
Om jag provar gift, förstörs nåt organ
och jag får talfel, så här.
Om jag försöker dränka mig kommer nån idiot och räddar mig
utan att förstå, utan respekt för andras död.
Så jag beslöt göra allt på en gång." "Hur då?"
"Jag köpte pistol, rep, gift och gick till en klippa vid havet.
Innan jag hoppade bad jag en bön. Folk är inkonsekventa ibland.
'Kära Gud, måtte allt gå smidigt.'
Jag hoppade. Jag har sån otur,
så att repets kraft på min hals fick min kropp att ta en annan bana än den väntade,
så när jag avlossade vapnet sköt jag av repet.
Sen svalde jag havsvatten, kräkte upp giftet."
Hon tittade på mig.
Hon: "Du är galen." Jag: "Men jag lever."
Och medan jag lever vill jag njuta för vi vet inte hur länge det varar.
Det var ett nöje att njuta med er ikväll.
Tack så mycket för era leenden.
Tack för applåderna, de goda vibbarna.
Tack. Mycket vänligt.
Tack, så snällt. Tack.
Tack. Vi ses, hej då.
Ha det bra. Tack. Hej då.
Hej då.
Tack så mycket, hej då!
Undertexter: Daniel Olsson