Downloaded from YTS.MX
Мене звати Рікардо Кеведо.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Мені 37 років.
Я одружений та песиміст.
Перепрошую, гуморист.
Іноді не все йде за планом.
У мене завжди все йде не так, і це все пояснює.
Але я завжди пробую ще раз.
Я починаю знову й знову.
Я вже 20 років живу, як дурбелик,
роблю все що завгодно,
щоб розсмішити вас.
ГУСТІ БРОВІ
Якщо тобі теж набридло жити в темпі інших людей
і постійно все встигати,
зробіть перерву й подивіться це шоу.
Здаватися час від часу — це нормально.
Хоча знаєте що? Те, що ми робимо, ніфіга не варте.
Завтра буде гірше.
ЗАВТРА БУДЕ ГІРШЕ
РІКАРДО КЕВЕДО
Добрий вечір.
Сердечно дякую!
Доброго вечора. Ґречно дякую.
Спасибі вам
за ці чудові оплески,
такі зворушливі, спонтанні та від щирого серця.
Мене звати Рікардо Кеведо
або, як я тепер вам відомий, чоловік Лісс, правда?
Мене й так називають.
На вулиці кажуть: «Диви, це чоловік Лісс — Алехандро Кеведо».
Ну нехай…
Як круто, що ви всі змогли завітати.
А ще круто, що ви прийшли подивитися гумористичне шоу, яке створене для вас.
Щоб ви сміялися, незважаючи на обставини.
Попри такі нинішні обставини,
у яких ми живемо вже так довго,
і які випробовують нас на терплячість, правда?
Слід запастися терпеливістю,
бо ми постійно на грані божевілля
й того, щоб послати все в дупу.
Скажімо, це складно, але що є, то є.
От навіть у дорозі. Ми виходимо з дому щасливі.
Але щойно сідаєш у якийсь транспорт, то переходиш в оборону,
бо людина вважає, що всі йолопи, крім неї самої.
Що ніхто не вміє співіснувати, крім неї.
Так. Усі йолопи, крім цієї людини.
Мотоциклісти бісять водіїв машин, правда?
«Чому ці придурки не рухаються? Немов приклеїлися до середини смуги».
Так? Якщо ти водій авто, то проклинаєш мотоциклістів.
«Ці придурки їдуть так близько до машин, сподіваюся, на них зараз рине злива».
Водії авто бісять мотоциклістів.
«Хіба цим виродкам так важко пропустити інших?
Машина за машиною.
Мусиш їхати зигзагом, як смертник!
Я мотоцикл купив, щоб оминати пробки, а не стояти в них.
Розіб'ю лоху дзеркало заднього виду».
Велосипедисти перелякані:
«Хоч би не сигналили, бо впаду й помру.
Хоч би ніхто не погрожував ножем, щоб відібрати велик.
Прошу, поможи, Боже».
Обкакалися.
Кур'єри їдуть по зустрічній смузі: «Побачимося в пеклі».
Цим начхати.
Ці хлопці хочуть, щоб ми всі загинули.
От.
Тож…
На кого не глянь, усіх щось бісить.
Треба навчитися бути терплячими, правда ж?
Слід навчитися бути терплячими, інакше ми збожеволіємо.
А ще завжди стискати дупу, правильно?
Водії машин стискають дупу, велосипедисти — теж.
Це багато говорить про нас, колумбійців.
Стискати дупу до кінця.
Це наш девіз. Під час відбіркових матчів з футболу теж.
Перед останньою грою: «Якщо Перу переможе Венесуелу, зможемо…»
Стискаємо дупу до кінця.
Під час виборів теж.
Уболіваємо за свого кандидата: «Хоч би він виграв».
Він не виграв, і ми жуємо сраку, правда?
Дупа стиснута до кінця. Це має бути на нашому гербі.
Це робить нас колумбійцями.
Оте їхнє лайно «Закон і порядок» — то геть не про нас.
Якби на гербі було написано: «Стискати дупу до кінця», —
ви б сказали «Так».
Ви б сказали: «Так, це моя країна. Це я». Правда ж?
Але ми так довго звикаємо до цього гівняного цирку, понад два роки.
Адже в Колумбії до пандемії нас уже и без того позакривали.
Якщо ви пам'ятаєте, перед усіма подіями з ковідом
ми вже сиділи по своїх домівках, бо на вулицях вирували марші й протести.
Ми аж повсиралися.
А в одну прекрасну ніч в усі закриті громади Колумбії
неначебто промкнули злодії.
Водночас!
Не пам'ятаєте? Я ще досі від цього оговтуюся.
Чесно, оговтуюся досі.
Як текстовий ланцюжок у WhatsApp, який почала якась тітка.
Я впевнений. Чиясь тітонька.
«У нашу громаду зараз лізуть злодії».
Усі це поширили,
і кожна громада вважає, що це йдеться про неї.
Тож сусіди посунули з палицями
до своїх воріт, щоб захистити честь громади.
Ніхто так і не вдерся.
«Вони не вдерлися, бо ми об'єдналися».
Жоден злодій не заліз у громаду, але все одно.
Дружина каже: «Іди й ти до воріт. Бо подумають, що ми не солідарні з ними.
Дивитимуться спідлоба в ліфті».
Кажу їй: «Нащо? Мені хочеться спати, і я не борець.
У нас нема палиці, хіба віник ламай.
Якщо не буде злодія, піду купувати новий, як дурень? Ні!
Я ж усе одно не вмію битися. Ще мене тим віником відлупцюють.
Поїдеш на станцію швидкої о третій ночі зі мною й віником у моїй дупі?
Такий собі план, правда?
Тому приготуймо їм каву, чому б ні?»
Я спустився з кавою.
«Сусіди, пригощайтеся кавою.
Удалого вам усім полювання».
І повалив собі спати.
Краще, ніж у ту ніч, я ще ніколи не спав.
Якщо була колись ніч без ніяких пригод, то якраз ця.
Нас же стерегли 40 чуваків.
Заснути не міг лише охоронець. Йому зіпсували сон.
Бо ж там цілий натовп стояв.
«Коли ці придурки підуть додому?»
Ну ми якось живемо собі далі.
Нам таку фігню втирають, що неможливо звикнути.
Але нехай.
Перші місяці були важкими. Ми сиділи під замком, не знали…
Кого найменше любили в сім'ї, того посилали на базар.
Щоб купити провізію.
Цей член сім'ї на родинні збори не ходив.
Думали собі: «Відправмо його. Не маму ж нам відправляти».
А тоді казали йому: «Ти сильніший. Давай, гайда.
Тебе ніяка хвороба не бере». І той ішов.
Спочатку закінчувався туалетний папір.
Як завжди в нашій країні, правда?
Чому за будь-якої кризи одразу закінчується туалетний папір?
Чому нас так жахає відсутність змоги підтерти собі зад?
Хіба першою не їжа має закінчуватися?
Це ж з неї кака робиться.
Ти купив 30 рулонів паперу. «І що тепер?
Я не хочу какати. Треба було хоч банан купити».
Ти ризикував своїм життям на ринку, а тебе ще й так принижують?
Тебе так просто не пустять в дім.
З вами було таке? Приходиш із сумками, а тобі: «Агов! Стій!
Дайте антисептик».
І тебе обливають ним.
Ти такий: «Що ви коїте?» Аж в очі затекло.
«Знімай одяг. У тебе там вірус. Знімай».
Стоїш біля дверей, у чому мати народила. «Що діється?»
«Іди в душ, але не торкайся».
Сунеш до ванни: «А де вона?» Антисептик засліпив.
«Заберіть мій одяг». «Ні, бери ти. Він інфікований.
Ці лахи заражені. Швидше, у пральну машину!»
Залишмо, хай вірус помре.
«У мене вірус на руці!» «Я торкнувся одягу!»
Швидко, мий руки!
Ніхто у ванну не заходить. Нехай вірус помре.
Замкнімо ванну на місяць, хай воно помре».
Вірус був невідомим,
тож ми робили всі ці абсурдні, марні речі, не знаючи, що це даремно.
Люди ходили на закупи в сміттєвих пакетах.
Щоб не заразитися.
Обливали взуття антисептиком.
А ще ці жахливі вологі килимки, які повсюди стелили.
Колеса деяких машин теж прискали антисептиком.
Потім у новинах сказали «Це марно». А люди такі: «Ой.
Слід було казати раніше, я накупив антисептика».
Хтось не вірить у вакцини.
Каже: «Не буду я вакцинуватись, бо вони вживлять чіп у руку,
а він перериває супутниковий сигнал. Тому соцмережі й не працюють.
Бо за всіма нами шпигує власник Facebook».
Уяви: власник Facebook шпигує за тобою.
«Умираю від нудьги. Ану.
Він заліз у потяг. Що ж він далі робитиме?
Сподіваюся, він…»
Боже милий. Але за нами таки шпигують.
Ви колись обговорювали щось з друзями чи в сім'ї, аж раз: бачите рекламу з цим.
Людина така шокована: «Боже, що відбувається?»
Тож ми постійно перестрашені.
Дехто дуже ретельно вибирає вакцину для себе.
І такі люди кажуть, що…
Ті, що все життя їли залишки продуктів.
Та вони дуже перебірливі: «Я колотиму собі лише "Пфайзер"».
Вони обирають.
«Колотиму собі лише "Пфайзер". Інші не протестовані.
Я не впевнений. Моє тіло — це мій храм.
Я не можу впорскувати у свій організм що-небудь».
А вночі смокче дупу дружини чи чоловіка. Ось так от.
Ось такі справи.
Що є, то є. Але нехай.
Гаразд.
З усією повагою.
Може, хтось образився.
Скаже: «Боже мій!
Я дивлюся це шоу з моєю мамою,
а цей вульгарний хлопець говорить про такі непристойні речі».
Люди трахаються, як хочуть.
Хіба ні?
«Боже мій!
Я не трахаюся, я кохаюся. Це неповага».
У тих, кого шокує слово «секс», він поганий.
Облишмо це.
Не давайте мені відволікатися, бо наговорю дурниць.
Нам доволі швидко набридла ця ситуація.
Спочатку було важко звикати до всього цього.
Це вимагало багато терпеливості.
А передусім з чоловіком чи дружиною, правда?
Бо карантин був складним.
Нас дратує наш партнер, що нормально.
Правда?
Пари, які дивляться це шоу, кажуть: «Що цей бовдур меле?
Та яке. Я кохаю тебе, сонце».
Але всередині вони це визнають.
Він би не був твоїм партнером, якби не дратував тебе.
Любов набагато більша за роздратування, авжеж.
Тому ти й далі живеш з ним.
Але роздратування — це щоденне пекло.
Воно поступово росте.
Правда?
Людина не каже про те, що її дратує в партнері.
Але гнів наростає, і ми такі…
Фігня набуває обертів.
А ти уявляєш собі розрив стосунків і всі гівняні наслідки цього.
Це нормально.
Але кохання сильне.
Це складно, тому слід бути дуже терплячим.
Це роздратування можна побороти, бо у вас обох є рутина, щоденні справи.
Тож ви йдете на роботу, спілкуєтеся з іншими людьми в іншому просторі.
Та в перші місяці карантину ми не могли нікуди вийти.
Загострилися сварки.
Через будь-що. Через кожну дрібницю.
Ми не могли дивитися одне на одного.
«Що-що?» «Нічого я не казав!»
Ми були щомиті готові почати сварку.
Ми геть утратили терпеливість.
Одружені знають, про що я.
Хто одружений, підійміть руку. Якби хоча…
То тут майже кожен має пару!
Круто, це дуже тішить.
Ті, хто вдома, теж підіймайте, не будьте самотні.
Можливо…
Чоловік, який дивиться сам, такий…
Підіймайте руку й ви також.
А тепер руки підіймають ті, хто зараз самотні.
Кілька одинаків є. Прекрасно.
Дякую. Сподіваюся, скоро у вас все налагодиться.
Жартую! Я просто кепкую зараз.
Я зараз скажу одинакам те, чого вони ще не знають.
Від імені всіх одружених. Вони всі зі мною погодяться.
Кажу самотнім: ви не знаєте, що ви щасливі.
Ви думаєте, що ви нещасливі.
Та не знаєте, що все навпаки.
Насолоджуйтеся. Користуйтеся моментом.
Діомедес Діас казав: «Гайда трахатися!» Робіть це, поки можете.
Насолоджуйтеся цим.
Ви потім пошкодуєте, що не скористалися моментом.
Правда?
Користуйтеся.
Добре?
Хтось має партнерів, хтось — ні. А що ті, хто не підняв руки?
У нас тут є ідіоти.
У нас є й такі, бачите?
«Я зустрічаюся, але хтозна, чи це серйозно. Підняти руку?»
Інші не знають, що діється. «А Сусо вийде сьогодні?»
А можливо, комусь узагалі начхати на наше опитування.
Підійміть руки ті, кому на нього начхати.
Дякую, друже. Дуже люб'язно.
Є дехто… Це нормально. Ми приймаємо все. Усе чудово.
Підійміть руку, якщо думаєте: «Опитування не було необхідним».
«Шоу могло б тривати без нього, і все було б нормально».
Добре, декілька є.
Дякую за ваш відгук.
Я вітаю цей відгук.
Підійміть руку, якщо вважаєте, що воно важливе.
Так. «Я облажався, не піднявши руки.
Перепрошую за свою гівняну поведінку.
Навіть братиму участь у майбутніх опитуваннях, бо облажався».
Дякую, друже. Дуже люб'язно.
Дехто визнає помилки. Спасибі.
Підійміть руку, якщо думаєте: «Щось забагато вже цих опитувань.
Прошу, давай уже далі. Я купив дорогий квиток,
щоб побачити цього придурка, і…»
Більшість! Красно дякую.
Дехто досі ні разу не підняв руки.
Може, ми безсердечні. Хто не має рук, може свистіти.
Нема таких? Це добре.
Або вони розлючені. Це завжди можливо.
З усією повагою.
Тоді вони знімуть мене на відео й викладуть у соцмережі.
Дякую.
Ви знали, що під час пандемії почастішали розлучення?
А також розриви стосунків.
Якщо ви досі разом після цієї дурки, цінуйте це.
Ваш партнер дуже терпеливий.
А якщо під час пандемії ви розійшлися, ну то хай воно все йде в дупу.
Що не підходить, просто викинь.
І вперед, ясно?
Усе прекрасно.
Усі пари у світі сварилися між собою,
хоча б раз.
Після дурних запитань, як-то: куди хочеш піти? Що ти хочеш поїсти?
Нерішучість обох зазвичай закінчується суперечками.
Ніхто не хоче відповідати, якщо щось піде не так.
Бо якось рішення вже накрилося мідним тазом.
І людина така: «Годі з мене рішень.
Вибирай ти». «Це твій вибір».
«Може, оце?» «Нехай».
І обоє злі, як пси, бо голодні.
І ніхто з них не вирішує.
Як чоловік розкажу жінкам, які цього не знають,
що перш ніж спитати, що дама хоче їсти чи робити,
мужчина готується,
він намагається переконати самого себе.
Говорить із собою.
Ми говоримо самі із собою.
Наповнюємося позитивізмом і гарною енергією. Тоді кажемо:
«Нині не сваритимуся.
Я не сваритимуся.
Буду терплячим.
Спитаю, куди вона хоче, і туди ми й підемо, усе.
Про себе забуду.
Мені хочеться поїсти м'яса, але байдуже.
Вибере кафе з довбаними салатами, які вона любить, —
то мені срака».
Поїм хліба.
Їстиму хліб або заливатимуся водою, доки не розірветься шлунок,
або, якщо сяду на дієту безхатька, спатиму, поки не забуду, що голодний.
А завтра добряче поснідаю.
Без сварок. Навіть якщо захоче. Нині гарний день, буду терплячим.
Навіть якщо вона захоче. Якщо забажає пасту, я просто не розумію.
Вона завжди хоче ту пасту із сирним соусом!
У мене непереносність лактози, Мені сьогодні не пощастить. Я в дупі.
Я в дупі. О третій ночі буду гриміти, як грім.
Через цю пасту вночі буде кошмар.
Поїм хліба.
Не сваритимуся».
Тож ти приходиш позитивний, у гарному настрої.
«Кохана, чого тобі хочеться? Де сьогодні їмо?»
«Не знаю, а ти куди хочеш?»
Бо вона пройшла ту саму процедуру.
До твого приходу в неї був такий же внутрішній монолог:
«Він завжди питає, що я хочу поїсти,
але, чорт, ні разу не схвалює мій вибір.
То нащо він тоді мене питає?
Хай сам обирає. Він хоче їсти м'ясо. Щодня те м'ясо жерти.
Це сповільнює травлення. Він буде срати що три дні.
І скиглити: «Мене здуло, мабуть, це через салат».
Салат? Це через м'ясо, яке ти товчеш щодня!
Я даю йому папаю, може, попустить.
Та нізащо. Хай сам обирає.
Салати всюди є. Я на періодичному голодуванні. Байдуже.
«А ти чого хочеш?»
У відповідь: «Я ж роблю це для тебе, кохана.
Може, краще ти обереш, що хочеш?
Ми ж не будемо через таке сваритися?
Не будемо ж, правда?
Зараз не на часі…
Вибирай щось. Пограймо в гру. Ми їмо перше, про що ти думаєш.
Чого ти хочеш? Давай!»
А вона: «Дай подумаю. Пасти».
«Ойой,
пасти?
І треба було мені вигадувати ці дурнуваті ігри.
З усіх можливих страв, так? Паста?
Гаразд, поїмо пасту. Це смакота».
Ти не можеш вести цю війну. «Гаразд, поїмо пасту.
Візьму пігулок для травлення абощо».
Чоловік каже: «Забудьмо. Я не хочу пасти, але гаразд».
Поки що все добре.
Проблема в тому, що жінки дуже активні.
Тож дорогою до кафе, де буде паста,
вони починають пропонувати різні варіанти,
відмінні від пасти. Про всяк випадок.
Дідько, ми ж уже сказали: паста.
Але ні.
Вона зупиняє машину по дорозі до цього кафе й каже:
«Коханий, тут за рогом продають смачнющі арепас.
Просто відпад. З будь-чим: подрібненою куркою, м'ясом,
яким завгодно соусом з авокадо. Неймовірно смачно. Отут за рогом».
Я кажу: «Котику, то ти хочеш арепас
чи пасту?»
Вона: «Я так, про всяк випадок.
Ми хотіли пасти. Візьмемо пасту».
А вже в кафе: «Коханий, тут за рогом продають сендвічі,
просто відпадні. З фрикадельками, особливим соусом,
на хлібних тостах. Отутечки».
«Сонце моє, то ти хочеш пасту, сендвічі чи арепас?»
«Чого тобі хочеться?» «Не знаю, а тобі?»
«Та я що хочеш буду жерти.
Я хочу радіти хоча би в один день мого життя, це реально?»
«Не грубіянь».
«Кохана, я ж намагаюся зробити гарний жест для тебе.
Ну чому така нерішучість?
Арепас, сендвічі, паста. Що ж ти хочеш?»
«Сказали ж паста. Я навіть не хотіла її».
«Що тобі, у біса, хочеться їсти? Виріши вже нарешті.
Бо я вже ніфіга не хочу».
А вона: «Я хочу додому. Через твою грубість я втратила апетит».
Обидва йдуть додому злі, як пси.
Це тоді вже довга подорож, правда?
Бо ви обоє мовчазні, постійно на червоному світлі,
такі злі, що вже не голодні. Але розлючені.
Обоє мовчать, бо будь-який звук може бути сприйнятий як агресія.
Це ще гірше. Навіть не прокашляєшся, бо вибухне сварка.
Ти: «Кахи-кахи». А вона: «Скажи мені прямо!»
Краще помовчи, друже.
Будь-яка дрібниця може запалити сварку.
Як покласти край такій сварці?
Хтось просить вибачення, так? Хто найбільше налажав.
Тут — чоловік, бо він зірвався й нагрубіянив.
Просить вибачення.
Порада. Якщо просите вибачення, робіть це, коли у вас перейде злість.
Бо якщо ви досі злі, то це закінчиться ще однією сваркою.
Ми йолопи. Вибачення поєднуються з колючками.
Ми вживаємо іронію, різні натяки, щоб допекти партнеру.
А вона чи він помічає й сердиться.
Людина починає глузливо: «Сонце, вибач. Перепрошую.
Це моя провина, як і завжди.
Це моя провина, як і завжди,
бо ти бездоганна принцеса й не помиляєшся,
а я телепень, який завжди лажає.
Щойно цей телепень прокидається, усе псує.
Гаразд. Пробачте, ваша величносте.
Бо я здатен визнати свої помилки, на відміну від
деяких членів королівської сім'ї.
Добре, наступного разу їстимемо арепас, сендвічі та пасту.
Усе разом.
Поїдемо в гастрономічний тур Вашої Величності.
Як тобі?»
«Чому ти говориш зі мною, наче з тупою?» Сварка поновлюється.
Спершу рішення для чоловіків. Легке.
Щоразу, коли ви пропонуєте, що робити чи куди йти,
повторюються чотири кроки.
Запам'ятай їх. Чотири кроки, які завжди однакові.
Перший: питаєш, що вона хоче робити. Другий: злишся.
Третій: просиш вибачення.
Четвертий: ви засинаєте голодні й злі.
Ясно?
А ви змініть послідовність.
Репетируйте в іншому порядку, а тоді розкажіть, як воно.
Наступного разу, коли щось будете робити,
спершу розлютіться,
вибачтесь, а тоді йдіть і їжте вже. Добре?
Попрактикуйте, а тоді розкажіть.
Коли вона спитає, що ти хочеш робити чи куди йти, раптом розізлися.
Але без жодної причини.
І перебільшуй. «Та не хочу я їсти!» І пішов.
Вона буде така…
Це має бути для неї несподіваний вибух.
Без причини.
«Та не хочу я нічого їсти, годі вже про їдло». І пішов.
Вона шокована. Ти ж не грубіян.
«Що з ним? Що я таке сказала?»
Тоді швидко повернися.
Бо якщо дати їй час подумати, вона розізлиться, і гаплик.
Це дуже небезпечно, розумієте?
Важливо зробити це швидко.
«Та не буду я нічого їсти». Ідеш на п'ять секунд.
Якщо вона розізлилася, вернися й попроси вибачення.
Два легкі кроки за 30 секунд.
«Та не буду я нічого їсти». І рахуєш: один, два, три, чотири, п'ять.
Тоді вертаєшся й просиш вибачення. «Що це було? Я що…
Це якесь запаморочення. Котику, пробач мені.
Ні, ти такого не заслужила».
Перебільшуй.
«Сонце, ти цього не заслужила. Ти для мене все. Я кохаю тебе.
Чорт, я облажався, вибач. Я плюнув на наші стосунки.
Боже, на все, що для нас є священним.
Пробач, кохана.
Я зірвався на тебе через роботу й усі ці заборгованості.
Вибач. Ти ж знаєш, я люблю тебе. Ти моя киця.
Чи зможеш ти знайти у своєму серці пробачення
для цього недостойного тебе покидька?»
Вона така:
«Гаразд».
Тепер, коли вона заплуталася, скажи їй, що ти хочеш їсти.
«Ходімо поїмо м'яса?»
Вона така:
«Що?»
У точку.
Дорогою ні слова не скаже, гарантовано.
Вона подумає: «Бідолаха.
Хоч би м'ясо сподобалося, він його заслужив.
У нього дуже високий рівень стресу».
Легко, як два пальці об асфальт.
Будь креативним. Головне — бути креативним.
Гаразд?
Для жінок усе набагато простіше.
Я відкрию вам таємницю. Ми ніколи не прокидаємося щасливими.
Чоловіки розуміють, про що я зараз.
Ми ніколи не кажемо: «Який чудовий день.
Викладусь на повну». Ні.
Ми завжди прокидаємося з тривогою,
з відчуттям, що щось не так, чи що ми чогось не помітили.
Або що облажалися з чимось.
У жінок завдання дуже просте: вигадати проблему. Що завгодно.
Чоловік подумає, що це його провина, і повірить, навіть якщо проблеми не існує.
Вам треба всього лиш натякнути, що є розв'язанням проблеми.
Нехай йому здається, що це його ідея.
Що це його ідея. І готово.
Глянь на нього підозріло, здалеку…
Ось так. І він очманів. «Я облажався. Що тепер робити?
Я повний бовдур. Бачиш?
Одна лажа за іншою».
Він дивуватиметься: «Я ж щойно прокинувся. Що…
Що б я міг зробити?
Уві сні? Ні».
І питає: «Кохана, що таке, щось не так?»
Тепер треба лише вигадати ім'я. Будь-яке.
Для нашої мети підійде яке завгодно.
«Хто така Каталіна?»
Він може не знати ніякої Каталіни.
Але його спіймали, хоч він і не знає її.
Відчуває, це звинувачення.
Спіймали, хоч і не знає він такої.
«Чорт, я облажався. Знову.
Я такий мудак. Чорт забирай. Постійно лажаю.
Нащо я зв'язався з тією дівкою? Щось не пам'ятаю я ніякої Каталіни.
А ви? Ні, ми були розсудливі. Я не…
Каталіна, ні…
Але якщо вона так каже, то я налажав. Я мудак.
Кохана, я не знаю. Що таке?» А ти гни своє.
«Ти сам знаєш що».
Чувак думає: «То я знаю. А ще питаю, дебіл.
Господи Боже!»
І коли він от-от знепритомніє, натякни:
«Я голодна». І побачиш, що він сам все владнає.
«А хочеш пасту? Ти любиш її, просто обожнюєш.
Я пригощаю. А дорогою додому ще прихопимо арепас».
Назва цієї гри — терпеливість.
Ми ж усі різні.
У парі зазвичай є хтось більш безладний.
Правда?
Підійміть руку, якщо ви безладні.
От вони мене розуміють.
У нашому подружжі саме я безладний.
Ми просимо вибачення в тих, хто любить тримати лад.
Ми знаємо, що жити з безладною людина — це дупа.
Просимо вибачення. Це наша провина. Як завжди.
Але обережно з цим.
Немає гіршого для безладних людей, ніж коли прибирають їхній безлад.
Не смійте такого робити, бо у вас будуть проблеми.
Спочатку це схоже на купу безладу, але людина знає, що й де є.
Приберете безлад — вона розгублена.
Людина злиться й вибухає.
І грає адвоката диявола.
У неї під ліжком може бути ложка з арекіпе.
Можемо погодитися, що це гидота.
Але якщо ви заберете її ложку,
ця людина відчує, що з кімнатою щось не так.
«Де моя ложка з арекіпе
Де моя ложка з арекіпе, що була в мене під ліжком. Що тепер їсти?
Де ж моя ложка, якою я любив їсти арекіпе?»
Пробує виправдати те, що не можна виправдати.
«Я забрала її, там було повно мурах». «Вони мої друзі, ясно?»
Вони їдять арекіпе разом зі мною. Чому мене не питають?»
Будь терплячою, він перебільшує.
У всіх є улюблений одяг, так?
Як правило, для жінок це блузка, гарний наряд,
штани, тобто той одяг, який дає тобі впевненість.
Те, що ви надягаєте на особливі випадки.
Чоловікам легше. Футболка. «Ця футболка прекрасна.
Ідеальна для особливих випадків».
Вони надягають її на всі особливі випадки.
Хочеш одягнути, нехай, свою смугасту сорочку.
Ідеш до шафи, шукаєш цю свою смугасту сорочку,
а її немає.
Ти закипаєш.
Ті, що живуть у парі, знають, про що я.
Бо спершу ти не думаєш:
«Де моя сорочка? Куди я її засунув?
Я носив її останнім часом?» Ні. Спершу ти думаєш, що її хтось забрав.
У цім домі беруть мої речі, не питаючи, і перекладають їх кудись».
І злий, як пес, ти йдеш питати свою благовірну.
«Де моя смугаста сорочка?»
Вона лише погіршує ситуацію: «Там, де залишив».
Ну офігіти відповідь. Тобі що, важко допомогти?
Скажи: «Не знаю, сонце, ти маєш дві…» Ні. «Там, де залишив».
Вона ніби каже: «Що, приплив?»
Він знижує тон: «ЇЇ нема там, де я її залишив.
Інакше я б тебе не питав».
«А ти глянув у кошику?» «Глянув, її там немає».
І думає: «Як мені непомітно глянути?»
Бо він же починає тут рейвах, навіть спочатку не перевіривши.
Прикидається дурнем і йде шукати.
«Завжди гублять мої речі, завжди їх переносять.
Мав би гарні речі, але ж завжди губляться.
Я вже двічі подивився.
Нема там сорочки.
«Знаєш, із твоїм-то свинарником…
А дивився під ліжком біля своєї ложки для арекіпе?
Може, вона там».
Вони дуже іронічні.
«Мій свинарник тебе не стосується, ясно?»
Ще одна сварка.
І знов той, хто швидко закінчить конфлікт, іде собі.
А хто не подолав істерику, буде сам біситися в кімнаті.
І перебільшувати, наповнювати свій розум жахливими думками.
Ти сваришся сам із собою.
«Але ж я не…
Ні, та яке.
Я б ніколи…
Я просто…
Я просто не розумію
чому це так збіса важко
мати повагу до чужих речей.
Це ж основний принцип поваги, чоловіче.
Це не моє, тому я не чіпаю.
І все. Це дуже просто.
Це моє, тому не чіпатиму.
Чоловіче, це просто питання поваги.
Якщо це моє, я беру цю річ, ношу, витираю нею дупу.
Вона моя! Я можу робити з нею все, що захочу.
А це не моє. Цього не чіпаю.
Усе просто.
Але в цьому домі завжди зникають мої речі,
бо в ньому я яйця виїденого не вартий.
Яйця виїденого. Якби я зник, вони б швидше ту сорочку знайшли.
Її речі там, випрасувані, поскладані за кольором,
чудово пахнуть.
А мої речі зникли.
А вона й не пам'ятає цю сорочку.
І гадки не має.
Ця сорочка — витвір моєї уяви.
Її не існувало. Я вдягав її 500 разів при ній,
але вона не знає про неї. Мабуть, я ходив голим.
Голим по вулиці, думаючи, що я в сорочці».
Коли ти злий сваришся сам із собою, то час просто летить.
Слід бути уважним до такого й бути терплячим,
бо стосунки закінчуються через дрібниці й безглузді сварки.
Я розійшовся через це багато років тому.
Вона вкрала в мене їжу.
Не люблю, коли в мене крадуть їжу.
Є два типи людей: ті, що діляться їжею, і ті, що ні.
Я належу до останніх.
Ми божевільні на всю голову. Я це розумію.
Але ми не егоїсти.
Тому що ми запитуємо:
«Замовити тобі порцію?»
І вони відмовляються!
Та коли бачать, що ви їсте, стають голодні!
Та дівка забрала в мене картоплю фрі, тому ми нафіг розійшлися.
Знаю, це здається перебільшенням, але та картопля фрі
була не просто картоплею фрі, а дивовижною
картоплею з сиром чеддер зверху, паприкою, тортильями та беконом.
Смакота.
Я сказав: «Картопля фрі супер, замовити тобі?»
Вона: «Ні, лише воду».
«Чудово, тобі вода, а я з радістю поласую картоплею».
Принесли картоплю фрі, а вона пхає собі в рота. Я був шокований!
«Ти щойно… Чому?
Ти голодна? Замовити тобі порцію?»
«Я лиш одну». «Але це моя картопля фрі.
Я замовив саме стільки. Тепер у мене її уже менше.
Я не наїмся».
«Заспокойся, це лише одна була».
«Так, але ти взяла найсмачнішу.
Найкращу, де було найбільше сиру.
Коли принесли, я сказав: "Хочу почати з цього шматочка".
А тепер з чого? Ти мене обібрала. Я втратив апетит».
«Не будь грубим». «Я грубий лиш тому, що пустив злодійку й нічого не кажу».
Через злість наговориш повно дурниць.
Треба бути терплячим.
У парі має бути терпеливість. І в сім'ї.
З дітьми теж потрібно бути терпеливими.
Підійміть руку, хто має дітей. Не зрікайтеся їх.
Декілька людей. Гаразд.
З дітьми теж треба терпеливості. У мене їх двоє.
Знаєте, що змінилося від нашого покоління до їхнього?
Ми хочемо бути хорошими батьками.
А нашим батькам було начхати.
Вони не були такі уважні, бо були зайняті іншими справами.
Вони жили за принципом: «Хай сам вчиться».
Умили руки й не переживали.
«Ідеш туди? Обережно. Ти впав? Це тебе навчить».
Перелом кінцівки з гіпсом на три місяці.
Тато каже сім'ї: «Дивіться, що зробив цей ідіот».
Ось як ми дорослішали, правда? Вчилися на власних синцях.
Тепер батьки надто стараються. Вони кажуть:
«Як мені говорити з дитиною й учити її?
Психолог сказав, що йому потрібен авторитет,
але щоб розмовляти на його рівні, без секретів,
щоб він довіряв мені, щоб між нами була нитка довіри.
Як навчити його таблички множення, не травмуючи його?
Ми вивчили таблицю множення через страх, хіба ні?
Нам досі страшно. Питаєш когось: «Скільки буде шість на вісім?»
У нас дотепер є рефлекс.
«Сорок вісім».
Ходімо ще далі. А як наших батьків навчили множити?
Дідо прийшов втомлений з роботи.
Тато пише домашку. Дідусь: «Це легко».
«Чотири на два?» Бух! Ремінь на стіл.
Не так?
Тато каже: «Вісім». «Цього разу бити не буду.
Наступне питання».
Ідеально.
Такі були методи. Не найкращі, але це методи того часу.
Може, ми цього не розуміли,
але, наприклад, мій тато знищив довіру між нами,
бо порівнював нас із собою. Так же?
Тати порівнювали нас із собою.
Не дуже підтримували нас, а ще й завжди сердилися через щось.
Вони надто багато очікували від дитини.
Тато казав: «Ти не вмієш множити?
Я у твоєму віці ділити вмів.
Ти щось відстаєш від своїх однолітків у навчанні.
Треба зробити рентген голови, перевірити, чи там усе добре,
це ненормально».
До дитини підкрадається страх: «Чорт, у мене пухлина.
У мене може бути пухлина, тому-то я погано вчуся.
Під час занять нічого не тямлю й постійно засинаю.
Так, це пухлина».
Сварилися з мамою при тобі.
«Чому він не вміє множити? У такому віці?
Скільки ми платимо школі? Годі. Це марна трата грошей.
Нащо, якщо вчити його треба мені?
Нащо йому та школа? Я з радістю його навчу.
Я навчу тебе й пильно за тобою стежитиму.
Ти ділитимеш і множитимеш за два тижні.
Звільнюся з роботи — їстимемо гівно. Бо в нас лише я працюю».
Ми, малі діти, казали:
«Боже, не хочу, щоб через мене ми їли гівно».
Ми візуалізували це.
«Не хочу, щоб ми їли гівно через мене.
Я маю навчитися множити попри свою пухлину».
Тому дитина дуже старалася.
Батьки закидали тебе знаннями, без пояснень, а ти мав збагнути.
«Як можна не вміти множити? Ану будь-який приклад.
Два на чотири? Два на чотири — це вісім.
Це ж так просто! Математика точна.
Два на чотири — не шість чи дев'ять.
Так, йолопе? Два на чотири — вісім! Зрозумів?
Приклад для тренування. Шість на вісім?»
А ти ж рахуєш на пальцях.
Тобі не давали часу на роздуми. «Шість на вісім!
Кажу тобі, шість на вісім».
Казав що-небудь, щоб дали спокій. «60».
А тато такий: «Цей ще дурніший за інших.
Ми були п'яні, коли зачали його, так?
Ні, ми марнуємо гроші. З тебе нічого не вийде.
Завтра заберемо документи зі школи.
Подзвонимо дядьку Альберто, будеш носити товари в «Корабастос».
Ти згодишся хіба що для роботи», — погрожували вони тобі.
І ти в це вірив! Якось мені це наснилося.
У кошмарі я носив продукти в «Корабастосі».
Дядько Альберт з палицею: «Шість на вісім?» «Не знаю!
У мене пухлина».
Але дещо змінилося й на краще.
Діти зараз соціально й екологічно свідомі.
Вони дбають про тварин.
Беруть собак з притулку, рятують котів.
Гадаю, це чудово.
У дитинстві нам було начхати на тварин.
Хіба ні?
У школі продавали фарбованих курчат.
Біля входу.
У когось були пофарбовані курчата?
«Мамо, купи курча». «Скільки воно коштує?» «200 песо».
Тримаєш ти його в руці.
Пташеня, яке ти тримаєш, уже в агонії.
Ці пташенята гинули так трагічно, правда?
Деякі діти спали з ними. «Я пригорнув своє курча».
Одного дня воно зникає, а тобі начхати.
«Пішло десь шукати щастя».
Через три дні його знайшли під ковдрою, жахливо тхнуло.
Вони задихалися. Страшний гріх.
Бідолахи.
Усе змінилося. Ми всі виросли по-різному.
Я виріс зовсім не так, як усі ви.
Я вчився в третім, четвертім і п'ятім класі в групі дівчат.
Я був єдиним хлопчиком.
Коли ти єдиний хлопець у класі для дівчат,
то, хочеш чи ні, ти стаєш одним з них.
Директор казав на лінійках: «Привітаймо учениць четвертого класу».
На мене глянула вся школа. Помахав. Не хотів бути грубою ученицею.
Під час цих лінійок підіймали прапор,
так тоді було заведено в школах — на найбільшому подвір'ї.
Кожен курс, кожен клас вишиковувався в лінію.
Стояли там під сонцем,
марнували ранок і нічого не вчили.
Директор казав: «Ліворуч.
Ліворуч.
Рівняйсь.
Присяга перед прапором, чотири рухи. Один, два.
"Перед Богом присягаю на вірність своєму прапору й Колумбії…"»
Стільки повторюєш, що забуваєш.
«"…нероздільний, одна нація. Поможи мені, Боже. Три, чотири".
Ліворуч.
Рівняйсь.
Державний гімн.
Ліворуч.
Рівняйсь».
Стоїш там, сонце пече в лице.
Відчуваєш зневоднення.
Змалечку перетворюєшся на вбивцю.
Міркуєш, як спалити школу разом з тими, хто всередині.
Ти божеволієш.
Зараз знепритомнієш, аж тут: «Оголошення директора».
«Чорт забирай!»
Я був самотнім, дівчата ніколи зі мною не говорили.
Ще й глузували: «Потворна дівчинка з коротким волоссям».
Аж якось одна підійшла й сказала мені,
що я маю грати в їхні ігри, щоб бути з ними.
Вона навчила мене грати в долоньки, цю гру знають лише дівчата.
Чоловікам, що не знають: це гра, яку ми, дівчатка, обожнювали.
Грати треба ручками. Отак.
Я стрибаю
Стрибаю на ліжко, кидаю валізу, розбиваю пляшку
Мама б'є мене, я б'ю її
Підіймаюся на п'ятий поверх, ставлю грати диск, і лунає:
«Майкл Джексон»!
Більшість з вас пам'ятає, так?
Ми грали в це. Було крутезно.
Пам'ятаєте?
Ще крутіше було грати обома руками.
Ти зі мною разом із самого дитинства
З «Пепсі», «Пепсі» й «Кока-колою»
З «Пепсі-Колою»
Ці ігри були просто відпад.
Моя улюблена гра — з елементами хореографії. До підлоги…
Упав з неба маленький ангелик
Зі стелі — квітка мала
З тої квітки — троянда З троянди — женьшень. Женьшень!
З женьшеню — дівчина мила на ім'я Ізабель. Ізабель!
Мене звати Ізабель…
Це була бомбезна пісня, довжелезна.
Скажімо так, це був не найнормальніший мій рік.
От уявіть, хлопці в школі грають у футбол.
Двоє: «Нам потрібен ще один. Покличемо того хлопця?»
А я такий: «Мене звати Ізабель».
У п'ятому класі мене перевели в паралельну групу,
бо саме тоді дитині починають подобатися інші, так же?
Це невинний період життя.
Дівчата з мого класу любили лежати під час перерви на такому великому полі,
щоб хлопці з усієї школи їх бачили.
Якось ми лежали там усі разом.
Директор каже: «Час перевести цього хлопця в інший клас».
І перевів у клас для хлопців. Знов я сам. Вони ж не вміли грати в долоньки.
Я вже був звик…
У школі я завжди був не на своєму місці.
На святах теж. На Гелловін, наприклад.
У дітей були такі класні костюми,
якраз під розмір, щоб було видно мускули, і недорогі.
Месники, Чорна Пантера, Залізна людина,
Капітан Америка, Тор.
І дівчата теж. Диво-жінка, Ванда,
Чорна вдова, усі принцеси.
Ми мали лиш костюми, які могли дозволити собі батьки.
У нас не було грошей.
Дівчата одягалися, як ромки.
Якщо ти вдягалася, як ромка,
це означало, що на той час
твоя сім'ї була в складному економічному становищі.
Костюм ромів був найдешевшим. «Нема грошей — наряд ромів».
Бо я ж теж мав костюм дівчини-ромки.
Мої дві сестри теж. «Просто красуні, ідіть по цукерки».
І вони були щасливі, головне, що їли цукерки.
У складні моменти з'являється креативність.
Якось мене запросили на маскарад, а я не мав грошей на костюм.
«Що робити?»
Ні, я не нарядився ромкою.
«Що мені робити?»
Я купив пакетик молока. Набрав трохи в рот.
Трохи молока в рот.
Друг питає: «Який у тебе костюм?» «Костюм прища».
Знаю, знаю.
Знаю, що це огидно.
Але дешево.
Ну а що? Якщо у вас немає грошей,
можете використати цю ідею на наступний Гелловін.
Річ у тім, що так ми й росли.
Без зручностей, які зараз мають діти.
У нас не було Інтернету,
тому телефон став наче продовженням нашого тіла.
Ми цінуємо його, бо не мали його в дитинстві.
Тому ми цілісінький день приклеєні до телефона.
І використовуємо його там, де не можна.
У театрах, банках, де вони заборонені. З останнім я не згоден,
адже в банках забороняють користуватися ними з мотивів безпеки, так?
Але в наші часи людина завдяки телефону розважається.
А в них такі черги в цих банках.
Немає ні телевізора, щоб відволіктися,
ні журналів, щоб почитати.
З людьми не говориш, бо не довіряєш.
Похід у банк — це кара Божа.
«Сиди й думай про свої фінанси, поки не обслужимо тебе».
І людина сидить така присоромлена.
їй стає нудно, витягає мобілку.
Начхати вже.
«Чорт забирай…»
Корчиш серйозне лице,
щоб думали, що в тебе щось важливе.
А не що ти переглядаєш дурні меми.
Суворо смієшся.
Приходить охоронець і змушує сховати телефон.
«Сховайте телефон. Це з міркувань безпеки.
Поважайте правила».
«Гаразд».
І так починається гра з охоронцем,
у яку ми всі граємо.
«Удаватиму дурня. Відверне погляд — перевірю повідомлення й сховаю».
Охоронець теж: «Удаватиму дурня,
він знову його витягне. Щодня ця фігня з ними.
Мені теж нудно, і що? Зараз я йому випишу».
І от удаєш ти дурня.
Учишся писати не дивлячись,
а це марно, бо автокорекція тебе бісить.
Якось подруга написала мені: «Привіт, чуваче».
Виправило на «Привіт, мудаче».
Я заблокував її. Погано ми закінчили.
Або вам пришлють оті відео зі стогонами.
Гадаю, ми ж усі потрапляли в пастку таких відео?
У найгірший момент. У мене — прямо в банку.
У тебе увімкнена повна гучність.
Пишуть зовсім іншу назву,
щоб заманити тебе відкрити відео.
«Хамес Родрігес повертається в "Реал Мадрид"».
«Чи повернеться він у команду?
Ні.
Що коїться? На беззвучному ж.
Це не порно. Це Хамес.
Це не те, що ви…»
Приходить охоронець: «Закрийте порно й сховайте телефон. Тут діти».
«Це не порно, це просто відео. Ця штукенція заглючила».
А тоді корчиш таке лице…
«Так, мене спіймали.
Хамес повернувся в "Реал", так».
Сором триває недовго. Ти знову дістаєш телефон.
Не знаю чому. Якось я роззирнувся,
а охоронця нема. Голос ззаду: «Сховайте!»
Так злякався, мало не влупив йому.
Замість визнати свою помилку, вибухаєш.
Знову ж таки, не долаєш конфлікт і перебільшуєш.
«Я не користуюся ним». «То нащо тримаєте в руці?»
«Бо так мені хочеться. Може, годі контролювати?
Чи потримаєте ви?» «Можете покласти в камеру схову».
«Ні, дозвольте, я сам потримаю. Що за манія контролю?»
Ховаєш телефон і далі сваришся: «Добре, не буду виймати».
Нехай гниє! Я більше ніколи його не вийму.
Нехай гниє, виникне гангрена, і я втрачу ногу.
Хто погубив мою ногу? Охоронець.
Добре, не буду виймати. Усе.
Гаразд. Але це правило стосується не лише мене, ясно?
Охоронцю теж заборонено,
як і співробітникам, касирам, тій сеньйорі, усім.
Якщо прийдуть грабувати банк, ми всі загинемо.
Поліцію ніхто не викличе, бо не можна діставати телефон.
Хто помре першим? Хто нас убив? Охоронець.
Побачимо, хто помре першим». Ти розлючений.
Ми завжди на зв'язку, тому нам потрібен телефон.
У теперішні часи найважливішою послугою для нас є інтернет.
Домашній інтернет, перш за все.
Дехто каже: «Електрика важливіша». Нема світла — нема й інтернету.
Але коли зникає світло, це не бісить так, як з інтернетом.
Коли зникає інтернет, ти шаленієш.
А коли зникає світло, ти навіть можеш повеселитися,
бо чутно, як всі сусіди такі хором:
«Ой!
Правда?
Щойно вимкнуть світло, увесь район такий: «Ой!»
І у твоєму домі теж, десь із кухні: «Ой!»
Біжать до кімнати: «Нема світла».
Я кажу «Знаю, я ж дивився телевізор. Цікаво, що сталося».
Але коли зникає інтернет,
людина за секунду скаженіє від нуля до 100.
Аж піна з рота, правда?
Ти починаєш думати: «Я плачу за послугу, яку не отримую,
мене мають за дурня, платіжки приходять вчасно,
вони з мене глузують». І так далі.
Дзвонити в службу підтримки не хочемо, бо у всіх уже був поганий досвід.
Вони або не відповідають, або ти злишся на цю незнайому людину,
або кидають слухавку, або погано обслуговують. Важко.
І, не маючи достатньо технічних знань, намагаємося відремонтувати сигнал вручну.
Ідемо дивитися на модем.
Дехто модему погрожує.
«Не працює.
Ну не буде працювати скотина.
Я що, зламав його?»
Хіба не так буває?
«А від'єднаймо.
Отам». Коли комусь уривається терпець, знову вмикає. Усі індикатори запалюються.
Один з них мерехтить і гасне.
Ти й гадки не маєш, чи так було й раніше.
Не працює модем. «Боже, доведеться дзвонити».
Перш ніж дзвонити, сваришся із собою.
«Вони почують мене, ці сучі сини.
Вони там точно регочуть із мене:
«Від'єднуємо, коли захочеться, того мудака, який вчасно платить.
І не скаржиться». «Та я весь день просиджу!
Байдуже, за яку ціну, навіть якщо доведеться звільнитися.
Поки не відповідять і не відновлять нет».
Сварка із собою.
І, божевільний, слухаєш оптимістичний запис.
«Для нас честь працювати для вас.
Очікуйте на лінії, консультант буде за мить».
«Честь працювати для мене? От брехуни паскудні.
Нема в них сорому ніякого.
Кого тішать скарги? Хворі на голову!»
Лунає меню. «Особливі послуги — натисніть "один".
Кабельне ТБ — натисніть "два". Мобільний інтернет — "три".
Домашній інтернет — "чотири".
Якщо ви постійний клієнт, натисніть "п'ять". Якщо…»
Є ще хтось, кому смертельно нудно слухати меню?
Твій розум блукає, думаючи про дивовижні уявні світи.
А коли вертаєшся до меню, варіанти вже прозвучали.
І ти просто…
«Я передзвоню.
Я подзвоню ще раз і поскаржуся на їхнє сране меню,
яке заплутує, щоб ви кинули слухавку й не скаржилися.
Але я нікуди не піду».
«Мене звати Маріца, чим можу допомогти?» Ти знаєш, це не її провина.
Хоч злий, хочеш бути справедливим.
Пробуєш дихати, розслабитися. На лобі пульсує вена.
Лице червоне, у тебе тахікардія.
Але пробуєш дихати.
«Маріцо.
Доброго дня.
Я телефоную, бо в мене проблема.
Звісно, бо інакше…
Інакше я б не дзвонив, правда, Маріцо?
Я дзвоню, щоб спитати, чи не могли б ви глянути в системі,
що це за срака… Тобто в чому неполадка, Маріцо. Даруйте.
Відновіть якомога швидше інтернет,
щоб я міг далі жити своїм довбаним життям
і дивитися "Страшка" на "Нетфліксі".
Дякую, Маріцо.
Маріцо?»
«Ваше повне ім'я, будь ласка». Їй начхати на те, що ти щойно казав,
вони дотримуються протоколу. Перший крок — запитати ім'я,
інакше не допоможуть.
«Нестор Рікардо Кеведо Мадрид».
Думаю: «Хоч би назвала мене Рікардо».
«Доне Несторе».
«Слухаю, Маріцо?»
«Бачу, усе справно працює. Мабуть, це помилка, доне Несторе».
«Ні.
Ні, Маріцо. Це не помилка. Я ж не бовдур.
Я знаю, коли щось працює, а коли ні, Маріцо.
Я не якась срана мавпа.
Спробую ще раз сказати, Маріцо.
У мене нема інтернету». Маріца: «Можете повторити? Погана мережа».
У мене нема інтернету! Немає!»
«Не маєте інтернету? Пропонуємо новий домашній пакет
з мобільним інтернетом зі знижкою».
«Заради Бога, Маріцо, зосередьтеся.
У мене є інтернет, але той інтернет, що в мене є, не працює, Маріцо.
Маріцо, я зараз зірвуся. Бо я не…
Я не заслужив на таку фігню, Маріцо. От ніяк».
Розумію, ви зайняті, чи вам начхати на мої проблеми.
Дайте мені інструкцію, як відновити сервіс вручну,
і я відвалю».
«Інструкція доступна на нашому сайті».
«Очманіти, Маріцо!
Одне питання, Маріцо, з усією повагою.
Здається, ми зблизилися під час цього дзвінка, Маріцо.
Як мені завантажити інструкцію із сайту, якщо в мене, чорт, інтернету нема?
Маріцо, я що, чарівник?
У мене є чарівна паличка?
Я вже знаю, що зроблю, Маріцо.
Дістану з дупи чарівний кабель,
під'єднаю його до модема
й буду мати, Маріцо, вічний безлімітний інтернет.
Удасться? Мій чарівний зад забезпечить 500-мегабітний інтернет?
Маріцо, не грайтеся зі мною.
Маріцо, я чую якийсь сміх.
Ви з мене глузуєте.
У мене болять груди, і починає німіти ліва рука.
Ви відповідальні за мої проблеми зі здоров'ям, усі інфаркти.
Я записую. Маріца вбила мене!
Її некомпетентність убила мене!
Маріцо, я не…
Мені потрібна техпідтримка, а ви мені не помагаєте».
«Техпідтримка — це інший відділ. Я вас переведу». «Ні!»
Поставила на очікування.
Треба запастися терпеливістю.
Ми в дупі. Стільки всього щодня відбувається.
Якась дівчина сказала мені після шоу:
«Дуже дякую. Мені треба було посміятися. У мене зараз нелегкі дні.
Я вже кілька тижнів у депресії, кілька місяців якийсь сум такий.
Усе почалося в тисяча дев'ятсот…» Виклала цілу історію.
Сказала, що навіть думала про самогубство.
Вона це каже мені — не позитивній і не підбадьорливій людині.
Поради в мене геть ніякі.
Одна з головних проблем у тому, що нас забагато.
Я не можу бути бездумним і безвідповідальним.
Не можу давати марні поради.
Розсмішу її, це я вмію». Кажу їй: «І я не раз пробував укоротити собі віку».
«Серйозно?» «Так, я набрид був собі.
Міркував: "Що робити? Це має бути стильна смерть.
Якщо напишуть у жовтій пресі, буде ганьба.
Оці довбані заголовки: "Комедія: мистецтво, що вмирає".
І я на фото".
Якщо погана удача штовхнула людину на суїцид, то їй і тут не пощастить».
«Чому?» «Така вона, погана удача.
Вона стає людині на заваді.
Якщо ти такий нещасливець, то ти й рук на себе не накладеш.
Ти облажаєшся. Я думав, що якщо куплю пістолет і вистрелю в себе,
житиму з простреленою щелепою.
Якщо спробую повіситися, буду потім жити, як овоч.
Спробую отруїтися — відмовить якийсь орган,
і матиму порушення мовлення, як зараз.
Спробую втопитися — добрий самарянин урятує мене,
не знаючи нічого кращого й не поважаючи смерті.
Тож спробував усе разом». «Як?»
«Купив пістолет, мотузку й отруту й прийшов на скелю над морем.
Перш ніж стрибнути, я помолився. Люди часом непослідовні.
"Милий Боже, хай усе пройде гладко".
І стрибнув. І в мене така погана удача,
що мотузка на моїй шиї розвернула мене, і постріл розірвав мотузку,
я впав у море й наковтався стільки води,
що виблював отруту».
Вона така:
«Ви божевільний». «Але живий».
Треба насолоджуватися життям, бо хтозна, скільки лишилося.
І для мене було насолодою бути нині з вами.
Спасибі за ваші усмішки.
Дякую за оплески, за ваш гарний настрій.
Спасибі. Ви такі люб'язні.
Ґречно дякую, ви чудові. Спасибі.
Дякую. До нових зустрічей, чао.
На все добре. Спасибі. Чао.
Чао.
Красно дякую, чао!
Переклад субтитрів: Мар'яна Ківерська