Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dobrý večer, dámy a pánové.
Prosím, přivítejte na jevišti
muže, který tohle vážně nemá zapotřebí.
Rickyho Gervaise.
Zdravím.
Nazdar. Díky.
Pšt. Mockrát děkuju. Pšt.
Ne, pšt.
Díky, ale už držte huby.
Žádný zasraný výskání, jenom smích.
Ne, ale dík. Pšt. Uklidníme se.
Pšt!
Natáčím. Sklapněte, čuráci!
Mockrát děkuju.
Vítejte na mé show.
Žádná show. Nikdo tu netančí a nežongluje.
Jen chlap, co kecá, což je vlastně podstata stand-up komedie.
Chlap, co kecá.
Sexismus.
Co všechny ty ženy-komičky?
Třeba…
Ne.
Jasně. Ne.
Tohle já nedělám. Jasně, tohle byla ironie, jasný?
Tu dnes občas uslyšíte. Schválně, jestli to poznáte.
Občas totiž v zájmu humoru řeknu něco, co si doopravdy nemyslím,
a vy se jako publikum zasmějete té špatné věci,
protože víte, co je správné. Takhle se dělá satira.
Na začátek jsem řekl zastaralý sexistický vtip, že ženy nejsou vtipné.
Já vím, že je jich na světě spousta.
Třeba…
A znova. Bystří si všimli.
Ne, jsou takové.
Dame Edna Everage. Ta je…
Eddie Izzard.
Úžasná, co říkáte?
A navíc není jen skvělá komička, ale také herečka, že jo?
Zvlášť v té roli muže byla famózní.
Jsem rád, že jsem zpátky.
Na minulém turné Humanity jsem zase propadl stand-upu.
Projel jsem celý svět. Netflix to koupil za rekordní sumu.
Nejsledovanější speciál roku.
Říkal jsem si: „Všichni mě milujou.“
A pak mi přišel tweet.
To je pravda.
„To si říkáš komik?“
Ví, že si tak říkám.
V mém profilu to je doslova napsané.
„To si říkáš komik?
Jsi asi tak vtipný jako…“
A teď jsem myslel, že bude mazec,
že napíše třeba „Miranda“ nebo…
Ale!
No tak, lidi! Nebuďte…
Dělám si srandu. Tak.
„To si říkáš komik?
Jsi asi tak vtipný jako prd na pohřbu novorozence.“
Snažil se ranit moje city.
Ale udělal chybu, protože vybral něco, co je vtipný jako prase!
Jako… prd na pohřbu novorozence?
Velký kostel s ozvěnou.
Každý si potichu vzlyká.
Malinkatá rakvička.
A někdo si uprdne?
Smáli byste se.
I kdyby to bylo vaše dítě.
Když jste na pohřbu, už je mrtvý tak týden.
Smích vám přijde vhod.
Hlavně jestli jste otec.
Matka se bude možná pořád tvářit, bůhvíjak není těžké se smát.
Ach ty ženský!
Ale ne všechny.
Jenom ty staromódní. Staromódní ženské. Bože můj!
Ty, co mají dělohu.
Podělaný dinosauři.
Ne, já miluju nové ženské. Ty jsou famózní, že jo?
Ty nové, co vídáme poslední dobou.
Ty s vousy a ptáky. Ty jsou úplně…
Úplně luxusní. Ty miluju.
A ty staromódní teď vyšilují: „Ne, oni chtějí chodit na naše záchody!“
A proč by neměly?
„Jsou pro dámy!“
Jsou to dámy, podívejte se na jejich zájmena!
Co na tomhle člověku není dámské?
„On má penis.“
„Ona“ má penis, ty bigotní krávo!
„Co kdyby mě znásilnil?“
Co kdyby tě „znásilnila“!
Ty transfobní feministická děvko!
Ale ten tweet vystihuje komedii.
Jak je subjektivní. Jak někomu někdo připadá vtipný,
a jinému jako nejnudnější na světě.
Když mi někdo o jiném komikovi řekne, že není vtipný,
i když s ním souhlasím, tak ho bráním.
Řeknu mu: „To nemůžete říct. Řekněte, že vám nepřijde vtipný.“
Nesnáším, když lidi říkají: „To je urážlivé.“
Ne, musíte říct, že „vám to připadá“ urážlivé.
Je to přece pocit, a ten je subjektivní.
Navíc je spousta druhů komedie a ten žánr se vyvíjí.
Je tu nový druh komedie, takzvaná osvícená komedie.
Velice progresivní.
Komici musí v některých klubech podepsat,
že nebudou říkat nic kontroverzního a nic, co by někoho mohlo urazit.
Bezpečné místo pro publikum. Osvícená komedie.
Snažil jsem se na to chvíli dívat,
a pak jsem se rozhodl přepnout na Louise CK, jak masturbuje.
Už o něm nesmím mluvit. Je zrušený.
Nestačí se omluvit a pracovat dál. Musí…
Jako chudák Kevin Hart. Svěřili mu moderování Oscarů.
Nejlepší kšeft. Tweetoval: „Toužím po tom celý život.“
A najednou někdo vyhrabe deset let staré tweety.
Jen takové dětinské, přiblblé homofobní tweety
o jeho synovi, kde říkal: „Můj syn dělá to a to, snad nebude gay.“
Vzbudil velkou vlnu odporu a omluvil se, že není homofob.
Smazal to a řekl: „Moc se omlouvám.“
Po deseti letech někdo najde screenshot a celý žhavý ho ukáže lidem.
Akademie mu nařídí se omluvit zas.
On řekne: „Nemůžu se pořád dokola omlouvat.“
A má pravdu. Kdyby to k ničemu nebylo, že se omluvil a poučil,
mohl to stejně tak tweetovat znova.
Tak řeším svoje problémy já.
Ale jestli se vyžíváte v tom, že někoho zruší za to,
co řekl před deseti lety,
jenom si pojistíte, že jednou zruší vás za to, co říká dneska.
Nemůžete předvídat, co bude v budoucnu urážlivé.
Nevíte, kdo bude u vesla.
To nejhorší, co dnes můžete říct,
za co vám budou blokovat Twitter a hrozit smrtí,
nejhorší ze všeho je říct: „Ženy nemají penis.“ Že jo?
Tohle fakt nikdo nepředvídal.
Rozhodně nenajdete žádné deset let staré tweety, kde se píše:
„Ženy nemají penis.“
Víte proč? Protože proč bychom to kurva psali?
Liam Neeson.
Toho taky málem zrušili, že jo?
Liam Neeson. Ten…
Nevím, proč tenhle příběh vyprávěl.
Ale řekl to do novin, na nějaké trachtaci s novináři
začal vyprávět:
„Před 30 lety přišla kamarádka domů s tím, že ji někdo znásilnil,“
a… tohle nebylo vtipné.
Říkal: „Znásilnili ji. Ptám se jí, jak ten chlap vypadal.
Prý nějaký černoch. Tak jsem vzal palici
a šel jsem po prvním černochovi.
Nic se nestalo. Dostal jsem rozum.“
Jedno mě na tom příběhu zaráží. Kdo má sakra doma palici?
Ale najednou konec.
Kvůli naštvaným reakcím zrušili premiéru.
Lidi chtěli zničit jeho film, a já to chápu.
Někdo nedokáže odlišit umění od soukromého života umělce.
Já Liama znám. Pracoval se mnou, je fajn.
Není to rasista. Ale když to otiskli,
i já jsem si říkal: „Budu se ještě někdy moct v klidu smát u Schindlerova seznamu?“
Jasně že se u něj pořád dobře bavím.
Ale lidi dnes tolik věcí pobuřuje
a jsou slyšet a berou se vážně, však to znáte.
Komici z Oxbridge píšou do nóbl plátků
o pravidlech komedie, ustanovují zákony.
A je to například:
„Strefovat se můžete do silnějšího, ne do slabšího.“
Někdy si musíte bouchnout do slabšího, co třeba postižený děti?
Že jo?
Když budete mlátit silnějšího, tak vás ta malá svině dostane.
Tenhle vtip mám rád,
protože kombinuje obrazné trefování
a skutečné mlácení.
Ale lidi dnes mají dojem, že slova jsou skutečné násilí.
Vy jste se smáli vtipu o mlácení postiženého dítěte.
Nikomu se nic nestalo. Kdybych sem přitáhl skutečného mrzáčka
a začal do něj mydlit, asi byste se nesmáli, co?
Proto jsem to vyškrtnul.
Ale tihle lidi jen předstírají moralitu.
Snaží se druhé shodit, aby sami vypadali lepší.
Říkají: „Ne, my chráníme menšiny.“
Menšiny tedy podle nich nemají smysl pro humor.
Co si o sobě myslí?
A já chápu, jaké to je, být v menšině.
V téhle zemi je pořád jen 5 % černochů, 5 % Asiatů,
5 % LGBTQ. Samá nízká čísla.
Víte, tak třeba já jsem bílý heterosexuální multimilionář.
A není nás ani jedno procento.
Ale…
Fňukám snad? Ne!
Copak…
Mně to nevadí. Musím s tím žít. Říkám si: „To dáš, Ricku!“
„Bojuj…“
Jsem taková Rosa Parksová. Úplně jako ona.
Akorát já bojuju za to,
abych si nikdy nemusel sednout v autobuse.
Lidi si stěžují na věci, na které se nemusí dívat a které jim neubližují.
A zase, každý má právo být uražený a nadávat,
ale musí si uvědomit, že my se nesnažíme urážet.
O to nám nejde. Nám jde o to, abyste se smáli.
Abyste se bavili.
Uděláme to takhle.
Když přestřelím,
když dnes řeknu něco tak urážlivého,
že jste nikdy neslyšeli nic tak strašně přes čáru,
nedělejte mi tu scénu.
Běžte na pokladnu. Sice vám tam nevrátí peníze,
ale můžete tam vyplnit formulář se stížností.
Já je potom vyberu a vyseru se na ně.
Taková jsou pravidla komedie.
SuperNature. Proč „NadPřirozeno“?
Ze dvou důvodů.
Za prvé chci nadpřirozeno vyvrátit.
Já nevěřím v nic nadpřirozeného.
Věřím, že všechno, co existuje, je z podstaty přirozené a vysvětlitelné.
Možná ne teď, ale jednou.
Přirozeno je navíc už z podstaty všude, tak co může být nad ním?
Je úžasné, že tu o tom vůbec mluvíme.
Jako jediný druh se snažíme chápat sebe sama v rámci vesmíru.
Už to, že tu vůbec jsme,
že vy tady zrovna teď existujete,
šance té jedné spermie trefit to jedno vajíčko je 400 bilionů ku jedné.
Podle mě je život taková dovolená.
Třináct a půl miliardy let neexistujeme,
pak máme při nejlepším 80, 90 let,
pak umřeme a už nikdy nebudeme.
A i to některé lidi uráží.
Říkají: „To neříkej, tohle nemůže být náhoda.
Je to příliš dobré. Někdo to musel vytvořit.
Jsme výjimeční, nemohli bychom neexistovat.
Budu žít znovu. Půjdu do nebe.
Budu s přáteli a rodinou, nebo mezi vámi budu chodit jako duch.
Nebo se převtělím. Vrátím se jako někdo jiný.“
Pak to bude někdo jiný.
Tečka. Vy s ním nemáte co dělat.
Je to prostě někdo jiný, jasné?
Jasně, hodně lidí věří v reinkarnaci.
Někdo tvrdí, že si pamatuje, kým v minulém životě byl.
Je taková společnost, v Americe, samozřejmě…
v Kalifornii, samozřejmě, jak jinak?
Lidí, co si pamatují, kým byli v minulém životě.
A vždycky byli nějaká výjimečná osobnost.
Na rozdíl od současnosti, že jo?
Ale viděl jsem o tom dokument.
Každý rok mají maškarní párty z minulosti,
na kterou každý přijde převlečený za svoje minulé já.
Dva Napoleoni.
Takže minimálně jeden z nich kecá.
Žádná reinkarnace, žádní duchové.
Znáte ty vymýtací pořady?
Bože, stovky pořadů se zlými duchy!
Léta a léta. Top star vymýtání.
Po celém světě,
tisíce hodin filmového materiálu.
Žádnýho posranýho ducha nikdy nikdo neviděl. Ani jednoho.
Celé je to: „Co to bylo? Aha, to byl jen… Ne…“
„Slyšels to? Jo to jsi ty.“
„Ne. Aha.“
Co kdyby takhle točili pořady o přírodě?
Kdybyste léta koukali, jak David Attenborough říká:
„Zde na vrcholu Kilimandžára vidíme…
Tak ne, nic…“
„Na březích řeky Limpopo se velice plachý…
A to není on.“
Tak toho debila nesledujete.
Nikdy ducha neviděli.
Naproti tomu takové vymýtání pedofilů…
Většinou je jich pro jistotu i pár ve štábu.
Obzvlášť když to produkuje BBC.
Dejte pokoj!
Nevěřím v reinkarnaci, duchy ani nebe.
Když lidi zjistí, že jsem ateista, začnou mi posílat dotazy.
Třeba: „Ty vůbec nevěříš v Boha?“ „Ne.“
„Modlíš se?“ „Ne.“
„Proč se nemodlíš pro případ, že bůh existuje?“
„Proč si nevěšíš nad dveře česnek pro případ, že existuje Dracula?“
Já s modlením nemám problém.
Znám spoustu milých křesťanů, muslimů a židů,
a když mi někdo onemocní, řeknou mi, že se za něj modlí.
Já jim poděkuju, protože je to hezké gesto.
Kdyby řekli, že mu zruší chemoterapii,
tak to zase brzdi.
Modlení? Jak je libo,
ale když dovolíš, přidáme k tomu modlení i chemoterapii.
Protože efekt bude stejný jako samotná terapie,
takže u té fakt zůstaneme, ano?
Z tweetů o modlení jsem měl kdysi problém.
Pamatujete před pár lety ten hrozný hurikán v Oklahomě?
Spousta mrtvých a škod, tak jsem přispěl na Červený kříž
a dal jsem na Twitter odkaz, aby lidi darovali taky.
Abych jim pomohl.
A jeden z těch nesmyslných amerických zábavních časopisů
tweetoval něco, co mě fakt nakrklo.
Napsali: „Beyoncé a Rihanna se modlí za Oklahomu.“
Tak jsem to okomentoval: „A já čurák jenom poslal peníze.“
Jednou mi někdo tweetoval:
„Přišel bys k umírajícímu dítěti a řekl mu, že není nebe?“
Odepsal jsem: „Kolik to hodí?“
Je mi jedno, jestli a čemu věříte a ke komu se modlíte.
Neřeším to.
Myslím, že svět je úžasný i bez nadpřirozena.
Nepotřebujeme anděly a jednorožce. Máme, vole, chobotnice.
Ta fakt existuje.
Osm nohou, devět mozků, tři srdce a zobák.
Děláte si prdel? Co to má znamenat?
Ptakopysk, vejcorodý savec.
Když ho vědci objevili, mysleli, že je to hoax,
protože produkuje vejce i mléko.
Mohl by si uvařit vlastní crème brûlée. Nedělá to, ale mohl by.
To by určitě dal.
I když víme, že pravděpodobnost naší existence je astronomický zlomek
a že život je krátký,
plýtváme jím ve strachu z věcí, které možná nikdy nenastanou,
na kterých nebude za týden záležet, natož za rok nebo deset.
Já jsem hroznej. Dělám si starosti.
V noci se budím a říkám si: „Co kdyby…“
A nesnáším stres.
Takže se snažím v životě nestresovat, což je děsně stresující,
protože vždycky musím mít plán A, plán B a plán C.
A když mám doma hotovo, řeknu si: „Teď striktně žádná práce, relax.
Jen skleničku vína a klid.“
Pak do toho přijde pošta a já: „To to do prdele je?“
Většinou peníze.
Jo.
A Jane, moje přítelkyně, řekne: „Tak se podíváme, ne?“
Snaží se mě uklidnit. Už jsem s Jane skoro čtyřicet let.
A vždycky… Děkuju.
Vždycky jsme měli kočky.
Jane totiž někde četla, že s kočkou žijete déle,
že vás kočka uklidní a zachrání před infarktem.
Vlastně mi chtěla zachránit život.
Takže máme kočky. Vždycky jsme měli.
Asi to funguje. Když jsem ve stresu,
říkám si: „Kde je kočka?“
Spí. „Dělej, vstávej.“
„Co?“ Tak si pohladím kočku a řeknu si: „To je hrozný stres.
A ona je tak v klidu.“
A pak si řeknu: „To není fér,“ a to mě zas vystresuje.
Nesu na bedrech tíhu celého světa,
ona nemá nic, svědomí ani vinu.
Kočka nikdy nemá pocit viny. Nikdy nevejdete do pokoje
a neuvidíte kočku takhle. „To je v prdeli.“
Zeptáte se, co se děje.
„Co se děje?“ „Jo.“
„Plná hlava sraček, to se děje, kamaráde.“
„Co třeba?“ „Třeba ta pitomá myš, co jsem zabila.“
„Nejspíš měla rodinu, že jo?“
„Jo, nejspíš.“
„Nemusela jsem ji napřed mučit.“
Je jim to u prdele.
Kdyby byla kočka dost velká, tak vás zabije a sežere.
Kočky jsou opak psů.
Tohle jednou pro vždy vystihne rozdíl mezi nimi.
Kocour má na penisu háčky.
Fakt, vygooglete si to.
Opatrně. Jo, ale…
Má penis s háčky, a sice ze dvou důvodů.
Jednak s ním přidržuje kočku při páření.
Takže dovnitř jde hladce, ale pak: „Chceš utéct? Tak to nepůjde.“
A jednak, když ho vytáhne, ta bolest v kočce vyvolá ovulaci.
Vymysli jiný způsob, vole.
To si říkám, že možná bůh přece jen je.
Možná stvořil psy a kočky, protože…
Udělal: „Bum, a je to.“
„Budete od oka takoví chlupatí savci.
Budete žít u lidí. Dobrej kšeft. Za stravu.
Jaký byste si představovali penis?“
„Pse.“ „To je jedno.
Určitě to bude nejlepší penis na světě.
Nějaký, aby mi šel k pyžamu, stačí malý…
nějaký chlupatý hrbolek, co by se líbil holkám.
Chlupatý hrbolek, co má vevnitř malou růžovou rtěnku.“
„Chlupatá rtěnka, dobrá volba.“
„Kocoure.“
„Dej mi šukací tyčku s háčkama.“
Kočka je jediné zvíře, co se ochočilo samo. To je pravda.
Před asi 10 000 lety si nakráčela do civilizace
a udělala: „Mňau, nakrm mě.“
Mňoukání vymyslely kvůli nám. To v divočině nedělají.
Naučily se mňouknout, a my: „Jé.“
A funguje to. Moje kočka to se mnou umí.
Všechno jí dovolím. Může spát i chodit, kde chce.
Když nám přijde poštou balík,
já ho rozbalím a ona vleze do té krabice,
ach jo, přece ji nemůžu vyhodit.
Máme jich asi 17 po celém…
sídle.
Když koukáme s Jane na telku a sedne si jednomu na klín,
tak se nehne. I když se nám chce čurat, nerušíme ji.
Celý večer chodí pro pití ten druhý. „Jé.“
Lidi mi říkají: „Vy ji rozmazlujete.“
A já na to: „Jo. Je to kočka.“
Není to člověk.
Co se může stát, když rozmazlíš kočku?
Nevyroste z ní nějakej pitomej… Boris Johnson.
Ne, do politiky se nepouštím.
I když ten teda fakt neví, která bije.
Na začátku se nechal slyšet,
že ženy v burkách vypadají jako poštovní schránky.
Ale o tom, co nosí muslimky přes obličej, nerozhoduje Boris Johnson.
Ale jejich manžel.
Já…
Já to nevymyslel.
Tohle do speciálu nedají.
Střih.
Jo, kočky, ty jsou, co?
Ne, já mám kočky rád.
Psy mám strašně rád, ale žádné nemáme, protože hodně cestujeme.
Ale kdekoliv jsme, v New Yorku nebo v Londýně,
chodíme každý den ven za psy,
ať do Central Parku, nebo Hampstead Heath.
Dnes znám jménem asi 200 psů,
vždycky nějakého kámoše potkáte
a mě to nabije na celý den. Takový můj heráček.
Když potkáte nového psa, pozdravíte ho,
sotva vás zná, a když na něj budete hodní, hned jste nejlepší kámoši.
Udělá pro vás cokoliv. „Chceš ledvinu?“ Jsou boží.
Hrozně mě baví ty cedule, co někdo pořád má:
„pozor zlý pes,“ vždycky mám chuť jít dovnitř a poznat ho.
Takže jestli chcete, abych k vám domů nechodil,
dejte si na ceduli třeba: „pozor AIDS“ nebo tak něco.
I když ani AIDS už není to, co býval.
Ne, vážně, jasně, každá nemoc vás zklame,
ale tohle… v dobách největší slávy byl AIDS fakt nářez, že jo?
Nasrat na koronavirus. Ten nesahá AIDS ani po kotníky.
Když se v 80. letech bavili dva týpci, bylo to: „Vykouříš mě?“
„Nasrat, dostanu AIDS a umřu.“
Teď to je: „Dej ho sem, kdyžtak budu do smrti brát prášky.“
Není to tak…
Ale v 80. letech na ně vyběhli bigotní křesťané,
vesměs samí fanatici, s tím, že je to boží hněv.
„Je to boží trest za homosexualitu.“
To je názor, co?
Co se vám honí hlavou, když tomuhle věříte?
Představujete si boha na nebi, jak se dívá dolů na lidstvo
a najednou si řekne: „Ten anál už mi leze krkem.“
„Co to tam…
Ale no tak, kluci! Co to tam…
Koukejte, co…
Já je varoval. Je to v Bibli.“
“Žádný anál.“ Ne úplně doslova.
Leviticus 28,11.
„Kdyby muž spal s mužem jako s ženou,
dopustili se ohavnosti a musejí zemřít.“
Takže v praxi žádný anál.
Tak si řekl: „Dělají si prdel? Tak to ne.“
„Už vím. AIDS.“ Tadá.
Něco jako se světlem. „Je tu tma, co s tím udělám?
Světlo. Budiž světlo.“
A tohle bylo to samé. „Budiž AIDS.“
„A byl AIDS.“
Ne na zemi, ale nahoře v jeho laboratoři.
Takže si tam tak stvořil AIDS, takový malý zmrdíky, a řekl si: „A je to.“
Vy je nevidíte, ale on jo, takhle.
Takhle tam byli.
A říká jim: „Vy jste AIDS.“ A oni: „Cože jsme?“
„Jste AIDS.“ A oni: „Co to je?“
„Nejhorší nemoc ze všech.“
A oni: „Paráda.“ A on…
Netflix už tuhle show zaplatil, takže nasrat.
„Jste AIDS.“
„Co máme dělat?“ „Chci, abyste zabíjeli homosexuály.“
„Proč?“
„Nebaví mě na ně koukat.“
„Tak na ně nekoukej.“
„Nemám na vybranou. Jsem vševidoucí.
Právě teď vidím 50 milionů lidí dělat anál.
Takže tak…“
„A co teda máme dělat?“
„Pošlu vás dolů na zem.“ „Kam?“
„Do Afriky. Jasné?“
„Proč do Afriky?“
„Tam umírají tak jako tak.“
To neříkám já, ale bůh. To říká bůh.
„Kam do Afriky?“
„Někam do prdele, jasný? Pošlu vás do…“
„Pošlu vás…“ „Do sraček?“
„Ano, pošlu vás do prdele.“
„Tam vás v 80. letech čeká velká část vaší mistrovské práce.“
„Jasné? Takže vás napěchuju do prdele, jo?“
„A co pak?“ No jo.
„Když tam vleze péro, to tam nemá co dělat, jasné?
Vlezte i do toho péra.“
„Všichni?“ „Ne.“
„Někteří vlezte do péra a někteří zůstaňte v prdeli
pro případ, že by přišlo další péro.
A jak tyhle prdele znám, tak další péro přijde.“
„Takže někdo zůstane v péru a někdo v prdeli.“
„Jo.“ „A co dál?“
„Oba zabijte.“
„Máme zabít všechny homosexuály?“ „Přesně.“
„Cože, i lesby?“
„Ne, lesby ne.“
„Proč ne?“
„Na ty já koukám rád.“
Nakonec vás zklamou všechny nemoci, nejen AIDS.
Po AIDS to byl SARS, že jo?
Pamatujete SARS? „On vyhubí lidstvo!“
Nevyhubil. Pak ebola,
ta nemoc, co žere maso. „Á, ebola v Londýně!“
Nějaká sestra měla přes víkend horečku. No a co?
Pak virus zika. Pamatujete ty děti narozené s půlkou hlavy?
„Zika virus!“ „Žádný strach.“
„Ale já jsem těhotná!“
„Štrykuj čepičky.“
A je to.
Když jsme u potratů…
Nechci mezi vás vrážet klín,
ale jsem pro volbu.
Myslím, že nám nic není do toho, co dělá žena se svým tělem.
Ale na…
Díky. Na druhou stranu spousta lidí je proti.
A nejen ti, co by do toho nešli sami.
Zakazují to všem.
A malá část z nich je hodně militantní.
A malá část z těch je totálně mimo…
V Americe jsou úplní teroristi.
Bomby v nemocnicích, embrya posílaná poštou,
šíření propagandy typu: „Liberálové zabíjí devět měsíců staré plody,
vytáhnou je z pochvy a zplynují.“
Fakt pošahané konspirační teorie.
A teď mají navíc internet. Takže mají fonty a memy.
To je pro ně jako věda.
A kolují takové věci, to jste asi viděli,
slyšel jsem různé podobné verze, něco jako:
„Byla to skutečná přednáška,“ nebo: „Skutečná anketa.“
Nesmysl. Všechno je to vymyšlené. Třeba:
„Žena je těhotná. Už má pět dětí.
Dvě jsou hluché. Dvě slepé.
Jedno je mentálně postižené.
Ona má syfilis. Má si dítě nechat?
Ne?“ Otazník!
„Výborně. Právě jste zabili Beethovena.“
Co to je za hovadinu? To přece nedává smysl.
Dobře, ať je to fér. Teď opačně.
Dobře. Je tu jiná žena. Těhotná.
Dvě děti, skvěle slyší i vidí, moc chytré.
Nemá syfilis. Má si dítě nechat?
Ano? Otazník.
Výborně. Právě jste porodili Hitlera.
Nechci mezi vás vrážet klín, ale já Hitlera moc nežeru.
Poslouchejte, mám své důvody.
Poslouchejte.
A těmi je sci-fi. Kdykoli vidím nějaký sci-fi seriál,
vždycky časem postaví stroj času a pokusí se zabít Hitlera.
A když to vyjde, vrátí se zpátky
a je to ještě horší, protože pocuchali časoprostorové kontinuum.
Samozřejmě. Když změníte jen kousíček minulosti,
nastane katastrofa.
Já bych nic neměnil, i kdyby to šlo.
Mám moc fajn život.
Nemůžu to riskovat. Víte, jak to myslím?
Kdyby mi vědci řekli: „Zařídili jsme to.
Nemusíš zpátky v čase, jen zmáčkni čudlík,
a zabije to Hitlera ještě před válkou a holocaustem.
Přítomnost se nezmění, jen budeš trochu nazrzlej.“
Řekl bych: „Ne.“
„Proč mám trpět já?“
Ale když se v nějakém rádoby časopise v dotazníku zeptají celebrity,
co by udělala jako první, kdyby vynalezla stroj času,
řekne: „Vrátil bych se zabít Hitera.“ Vážně?
Vrátil by ses koupit akcie Microsoftu, ty zasranej lháři.
Dělám rozhovory ve své show v Americe,
vždycky se na to ze srandy ptám a každý řekne:
„Zabil bych Hitlera.“
Řeknu: „Zkoušeli to už tehdy.“
A na to mi řeknou: „Ne, já bych ho zabil ještě jako dítě.“
Takže vy byste se vrátili a zabili mimi Hitlera?
Který ještě nikomu nic neudělal?
Prostě byste ho uškrtili?
Viděli jste vůbec Hitlera, když byl miminko?
Bože, vždyť byl naprosto k sežrání.
Podívejte se.
Podívejte na ten čumáček.
Vrátili byste a řekli: „To je Hitler?“
„Jo.“ A vy na to: „Kdopak je náš malinkej nácíček, no kdo?“
Vím, co si říkáte. Proč mám v mobilu fotku…
malého Hitlera?
To je moje věc.
I kdybych u ní masturboval, tak co?
Co když je to jediné, u čeho masturbuju? Bez oběti není zločin.
Můžete mi domů poslat policii a ta řekne:
„Prý jste se přiznal, že jste pedouš.“
A já řeknu: „Jo, ale jen na fotky mimi Hitlera.“
Řeknou mi: „Podíváme se do předpisů. Jo, čistej jak lilie.“
„Chcete vidět, kde masturbuju?“ „Jo, ukažte.“
Tak je vezmu dolů do honitelny.
Což je v podstatě upravený sklípek.
A tam je tahle fotka stokrát zvětšená.
Všude po zdech, a takhle z ní stéká 40 let semena.
Bydlím tam teprve pět let, tak nevím…
To taky vystřihnou.
Ne, ale lidi mají s Hitlerem problém.
Chtějí se vrátit a zabít ho, a já říkám: „Klid.“
„Ten, kdo zabil Hitlera, je přece Hitler, ne?“
Nechte ho žít.
Žít, ne žid.
Já se nebojím smrti.
Nebojím se toho, být mrtvý, nebudu o tom vědět.
To je na tom nejlepší, že o tom nevíte.
Je to jako, když jste blbí.
Trpí jen ti okolo.
Dělám si starost o to, jak umřu. Nechci umřít sám v bolestech,
nebo aby mě našli ve skříni, jak visím za pásek,
v dámských punčochách,
celý od amylnitritu, znáte to.
Já na tyhle blbosti nejsem, takže jestli mě tak najdou,
je jasné, že to na mě ušil nějakej kámoš.
Nebojím se toho, že umřu. Nedělám nic pro to, abych neumřel.
Každý den hodně jím a piju. Už 40 let.
Ve dne v noci, pořád.
Lidi mi říkají: „Ricku, když přestaneš chlastat, přidáš si deset let života.“
Ale to je těch posledních deset, ty stojí za prd.
Ty já nechci.
Když teď nechám chlastu, dožiju se osmdesáti
a někdo mi nabídne deset let navíc,
kdybych mohl říct: „Super, chci žít zase od 20 do 30,“
to by byla bomba, ale to ne, já dostanu od 80 do 90.
Máte ponětí, jak je děsný, když je vám 90?
Viděl jsem, jak devadesátník sedí v křesle
a najednou udělá: „Ááá!“ „Co je?“
A on: „Zlomil jsem si všechny kosti v těle.“
Protože jsou hrozně křehcí. Místo krve mají prach.
Mají modřiny ze sraženin.
Všude jim raší kýly.
Když je vám 90, dojdete sami do kuchyně
uvařit si čaj a zvednete konvici, ve které je moc vody,
je velká pravděpodobnost, že vám vyhřezne žaludek prdelí.
Takže jezte a pijte, kolik chcete, a prostě kurva umřete, to je moje rada.
Děkuju.
Asi bych měl říct, že nejsem doktor.
Chodím k doktorovi, vždycky po roce nebo po dvou.
Musím na prohlídky kvůli představením i kvůli televizi.
A, víte, chodím k soukromým.
Šest set liber, trvá to tři hodiny, ale udělají všechno.
Krevní testy, vzorek stolice, ranní moč,
EKG, uši, nos, krk,
koule, prst. Všechno, chápete?
Musíte tam vyplnit dlouhý formulář o životním stylu.
A trvá to dvě stě let.
Odpovídám pravdivě, kromě alkoholu.
To spočítám a napíšu půlku.
A když na to dojde, stejně mi řekne: „To je ale vážně hodně.“
A já mám pocit vítězství. „Opravdu?“
Po třech hodinách přijdou z laborky všechny výsledky
a on tam má takový velký počítač… Je to jako složení těla.
A z toho vypočítají pravděpodobnost
mrtvice a infarktu za rok, pět let, deset let…
Moje jsou vždycky zhruba stejné.
Vždycky se to zhoršuje s věkem, tak už to chodí.
Ale já jsem vždycky na horní hranici zdravé váhy.
Jsem takový skoro obézní. Takhle blízko.
Jednou jsem měl náběh na cukrovku, to jsem řešil.
Teď mám náběh na dnu.
Náběh na dnu.
Takže mi ukáže tohle všechno a řekne: „Co s tím uděláme?“
A já mám chuť říct: „Jak, my?“
„Teď jsem ti dal 600 babek, kámo.“
„Ty to dáš do pořádku a já půjdu domů.“
Nevezete auto do servisu, aby řekli: „Sjeté gumy, výfuk v háji, co uděláme?“
„Ty to opravíš a já to zacvakám.“
Řekne mi: „Musíte jíst víc vlákniny.“
A já chci říct: „Tak mi sežeň víno s vlákninou.
Můžu si dovolit všechno. To přece musí jít vynalézt.“
Řekne mi: „Máte těžkou zácpu.“
Chci říct: „Vem lžíci a do toho, hochu.“
To poslední si vždycky nechají na konec. Ani nezvednou oči.
Jen utrousí: „A můžu vyšetřit konečník?“
Na což já musím říct: „Ano, prosím.“
Já… chci, aby mě na odchodu překvapil.
„Nashle.“
„A tohle je v pořádku.“ „Díky.“
Ale celá ta příprava. Když si myje ruce,
ještě se zeptá, jestli nechci garde.
Tak vy se mi budete vrtat v prdeli,
a ještě se bude dívat kámoš? Ne, jen začněte.
Položí vás na tu svoji lavici, napřed na záda,
kalhoty a trenky u kotníků, kolena od sebe jako žabák,
a napřed udělají koule.
Já jsem u doktora nervózní, hodně nervózní,
takže nemám koule žádný.
Musí je vyšťourat jako želvu z krunýře.
Je to tam dole jako taková ustrašená pěst.
Jsem z toho posranej. Dělám…
A tak.
Pořád… je to děsný, víte?
Pak vás obrátí na bok a namažou a…
Prst do zadku, to je super.
Ne super. Proto tam nechodím, ale…
„To jsem zase já.“ „Vy jste tu byl včera.“ „Dělej.“
Ale jednou tam byl takový starý pán a…
Pořád to byl doktor, ne nějaký náhodný stařík.
„Pan doktor dnes nestíhá, tak jsem si řekl, že zaskočím.“
Byl to takový starý dobrý obvoďák.
Tak 75 let, košilku s kravatou, tvídové sako.
Seděl v křesle a nepoložil mě na lavici.
Já jsem stál a on říká: „Tak si stáhněte kalhoty a trenky.“
Tak jsem…
On byl tak nějak hlavou v úrovni mých koulí,
a jak říkám, já bývám u doktora nervózní,
tak blábolím. Mluvím.
Říkám si, že když odvedu pozornost, tak toho raka nenajdou.
Začal mi vyšetřovat koule
a já říkám: „A co přesně tam hledáte?“
Většinou řeknou „pšt“ a pokračují,
ale on ne. On říká: „Dobrá otázka.“
Opřel se v křesle a začal mi vyprávět všechno o rakovině.
Takže teď si takhle povídáme.
A on mele a mele. Děsně si to užívá.
Pamatuju si, že mi přišlo nezdvořilé udělat tohle,
tak jsem dělal „Aha, jistě.“
Trochu cvičím.
Dokonce jsem se zapsal do fitka, zjistil jsem, že máme jedno v ulici.
Mám posilovnu v domě, ale už mě omrzela. Teď…
Ale myslel jsem si, že když se zapíšu a zaplatím rok dopředu,
že mě to donutí chodit, abych to využil.
Pak jsem si vzpomněl: „Vždyť jsem kurva boháč.“
Můžu jít ze srandy každý den do jiného fitka.
Jen přijít a „Tady máte dva tácy.“ „Tak zítra.“
A já: „Mě už neuvidíte.“
Chodím tam tak jednou za měsíc,
deset minut jedu na strojích a pak běžím domů, takhle.
Nepřevlékám se v šatnách.
Mám s veřejnými šatnami problém.
Vždycky, a řeknu vám proč.
Nevím, jestli je to v dámských stejné,
ale chlapi jsou děsně hrdí na svůj vercajk.
Když jsem mezi lidmi, dám si sprchu – minuta,
ručník, růžek, kalhoty.
A chlapi si tam vykračují nazí před sprchou a kecají.
„Jak to jde?“ I po sprše.
Jeden týpek byl ve sprše děsně dlouho.
Věčnost.
Vylezl, bez ručníku, tekla z něj voda,
on šel rovnou k zrcadlu a začal si nejdřív upravovat vlasy.
Jednou jsem byl v šatně jen já a takový fakt tlustý chlap.
Já se převlíkal a on byl fakt velký.
Tak možná 160 kilo.
Stál nahý na takové té jejich přesné váze.
Byl tam fakt sakra dlouho a já si říkal…
Takhle, strašně dlouho.
Chtěl jsem mu říct: „Kámo, ty nikdy nebudeš astronaut.“
„Tak přesné to být nemusí.
Vezmi si sakra kalhoty a odečti si gram, vole.“
Ale do tlustých se nestrefuju. Sám jsem tlustej.
Mám nadváhu. Víte proč? Moc jím a piju.
Tím to je. Nesoudím tlusté lidi.
Vím, jak se tloustne. Když vidím tlusťocha,
říkám: „Dobrá práce.“ Víte?
„Jíš mnohem víc, než kolik kdy spotřebuješ, jako já.“
Když vidím tlustý pár, říkám si: „Jo, to funguje.“
Ale když přijdou blíž a vidíte jejich tlustý dětičky,
to pozor, tohle není fér.
Matka řekne: „Oni rádi sladké.“
Jasně že mají rádi sladké!
Jsou to mláďata savců.
Jsme stejný druh jako před 200 000 lety.
Máme mozky lovců a sběračů.
Všechen ten blahobyt je mnohem rychlejší než biologie.
Takže když si dáte cukroví z obchodu,
které je napěchované tuky a cukry,
mozek si řekne: „Ty krávo, bomba!“
„Jez, co můžeš, zítra možná nebude.“
Ale i zítra bude jídlo.
Lednice je plná a máma zrovna objednává nákup online.
A navíc je to dnes stigma.
Když vám doktor řekne, že máte nadváhu, má problém.
Je to politické…
Prý šikana obézních. Ne. Lidi s rakovinou taky nikdo nešikanuje.
Chce vám zachránit život.
Jedna škola chtěla zakázat slovo „obézní,“
protože podle nich bylo hanlivé k… Já nevím, jak jim říkat.
Ke kulatým dětem.
Ale to je to slušné slovo.
To slovo jsme vymysleli, abychom nemuseli říkat „tlustoprd“.
Neměňte pořád slovník, protože se jeden člověk urazil.
Tlusté lidi navíc slovo „obézní“ neuráží.
Můžou si za to sami. A jsou bodří, ne?
Jsou veselí. Nějakého vidíte a: „Zdárek, tlusťochu.“
Jo!
Jo.
Jdou k doktorovi: „Dále.“
A doktor: „A kurva.“
„Jsem obézní?“
„Ne, jste morbidně obézní.“
„Co to znamená?“
„Že na to umřete.“ „Vážně?“
„Aha.“
„A to jako hned, nebo…“
„Ne, máte cukrovku, takže vám brzy amputují nohy.
A tak to půjde dál, dokud neumřete na mrtvici a selhání dýchání a srdce.“
„Aha.“
„Můžu s tím něco dělat?“
„Jistě. Můžete začít cvičit a zdravě jíst.“
„A budete fit.“ „Aha, bezva.“
„Ale to vy ne, že ne?“
„Ne.“
Mně je jich líto, i když si za to můžou sami.
Člověk vidí všechny ty dokumenty, Třísetkilový muž nebo tak,
kterého vytahují na laně z domu, aby mohl do nemocnice.
Když visíte z jeřábu…
Takhle.
A vidíte filmový štáb…
tak víte, že jste to posrali.
A pak, znáte to, jak říkám,
další den se probudí s amputovanýma nohama.
Je to hrozně smutné, oni brečí, já brečím.
Říkají: „Proč jsem to já blbec nechal zajít tak daleko?“
Pak o tom začnou filozofovat a řeknou:
„Já ty nohy vlastně stejně nikdy nepoužíval…“
A to už je čas na oběd, tak…
volají sestru: „Nevyhodili jste ty nohy, že ne?“
Chlapi, taky se vždycky před stavaři tváříte víc dělnicky?
Já jo. Můžu si třeba vykračovat po podzimním Hampsteadu,
v ruce sbírku básní,
šálku,
broukat si Brahmse,
týpek z lešení na mě: „Ricky!“ A já: „Čau hovada! Jak je, volové?“
Nevím, proč to dělám.
Nevím, proč se na ně snažím udělat dojem.
Lidské chování mě vždycky fascinovalo.
Ale jak už jsem říkal,
jako jediný druh se snažíme chápat sebe sama v rámci vesmíru.
Ale my vidíme svět svýma očima, takže všechno vztahujeme na sebe.
Proč jsme tady? Co nás určuje? Je to genetika, nebo prostředí?
Klasika, výchova versus výbava.
Psychologa Piageta se jednou zeptali:
„Co je pro lidský intelekt důležitější? Výbava, nebo výchova?“
Jeho slavná odpověď zněla: „Co je pro rozlohu důležitější?
Délka, nebo šířka?“
Ty vole, jestli nevíš ani tohle…
Ale psychologie, psychiatrie, neurověda, to všechno je ještě v plenkách.
Pořád toho o mozku víme strašně málo.
Před 150 lety jsme nevěděli nic. Jenom samé dohady.
Všechno bylo vyšinutí.
Když jste nebyli bílý, heterosexuální, ženatý křesťan,
když jste se moc vymykali, byli jste prostě „vyšinutí“.
Homosexualita? „Mentální vyšinutí.“
Zavřeli vás do ústavu, nebo vás i mučili.
Neprovdané těhotné ženy?
„Vyšinutá.“ Do ústavu s ní, nadosmrti.
Dnes už chápeme víc. Jsme tolerantnější. Jsme…
I když já myslím, že to trochu přeháníme.
Teď není vyšinuté vůbec nic. Nenajdete nic a nikoho.
Nic se nepovažuje za vyšinuté.
Všechno je syndrom, závislost nebo preference, že jo?
Můžu si nechat uříznout nohy a přidělat kolečka,
identifikuju se jako kočárek…
A když řeknete, že jsem vyšinutý, tak jste bigotní.
To je trochu vousatý vtip, že jo?
„Identifikuju se jako to a to.“ Je to starý,
ale já to tam nechám, abych lidi nasral, jasný?
Protože přesně to lidi urazí.
Stejně jako v Humanity.
Mluvil jsem o AIDS, hladomoru, rakovině, holocaustu,
znásilnění, pedofilii,
ale o politice identity se žertovat nesmí, to ne.
Nikdy nesmíte dělat vtipy na téma trans lidí.
Chtějí jen stejné zacházení.
Souhlasím. Proto o nich mluvím taky.
Chápete?
Oni ví, že dělám vtipy o všem ostatním,
ale mají dojem, že tohle myslím vážně.
Jako by vtipy byly oknem do komikovy duše.
Ale tak to prostě není.
Zaujmu jakýkoliv postoj, aby vtip co nejlíp fungoval.
Hraju si na pravicového extremistu i levičáka.
Hraju si na chytrého i na blbého.
Cokoliv nahraje vtipu, bez předsudků.
Tak jo, narovinu.
Samozřejmě podporuju práva trans lidí.
Podporuju lidská práva a práva trans lidí jsou lidská práva.
Buďte sami sebou. Používejte zájmena, která chcete.
Mějte takový gender, jakým se cítíte být.
Ale jedno mi nechte, dámy. Nemějte péro, nic víc nechci.
Nic víc.
Je blbost, že dělat si z něčeho srandu znamená být proti.
Žertoval jsem o sebeurčení.
Co bych za to dal, kdybych o těch věcech v dětství věděl.
Používal bych to jako páku.
Šel bych za mámou:
„Mami, jsem trans.“ A ona: „Cože?“
Řekl bych jí: „Buď jsem trans, nebo potřebuju nový kolo.“
Řekla by: „Potřebuješ nový kolo.“
A já na to: „Ty jsi tu šéf.“
Ale já vyrostl v šedesátých letech. Bože.
Naši byli prakticky viktoriáni. Tohle jsme neznali.
Ale kdybych byl teenager v téhle osvícené, progresivní éře,
měl bezva rodiče hipíky
a přišel: „Mami, tati, jsem trans,“
řekli by: „Bomba, to je děsně trendy.“
A táta: „Zabírám si vybírání vagíny.“
„Díky, táto.“
Že jo?
Pak sestřih, jak jedu do nemocnice,
já s elektrodami, s dlouhými vlasy,
myslím, že bych měl velkou frndu.
No co, když mi ji zaplatí, tak si vezmu velkou, ne?
Táta, co mi chce koupit kundu? Naser si, tati.
Velkou frndu, kozy, jasně, a…
Že jo?
Ne, já bych šel s kůží na trh.
Byl bych opravdová ženská. Vicky Gervais.
Byl bych skutečná ženská.
A sexuální orientaci nezměníte, takže bych byl pořád na ženský, takže…
bych byl lesba.
Byl bych lesbická holčina jménem Vicky Gervais.
Nejspíš bych byl mužatka, z toho všeho testosteronu předtím.
Mám rád i tu módu.
Džíny, černé triko,
krátké vlasy,
vousy!
Ne, byl bych opravdová ženská, lesba jménem Vicky Gervais,
co korzuje po městě.
Jel bych do Brightonu,
šel bych do lesbického baru
a řekl: „Čauky.“
Na kulec, vítěz zůstává, a hrál bych celej večer.
Jo.
To jo.
Tenhle vtip za tu pointu nestojí. Pointa je fakt na hovno.
Takže se bavte v průběhu.
Takže tam přijdu a vyhlídnu si nějakou pěknou lesbičku.
Tohle je tak infantilní a zcestný, až to bolí.
Ale stejně to řeknu. Takže…
Najdu si pěknou lesbičku a…
Tohle je bída, lidi.
I na moje poměry.
Nedokážu se u toho nesmát.
Tak jo…
Takhle bych k ní přišel a řekl:
„Ahoj, jsi lesba?“ A ona: „Jo. A ty?“
A já: „Jo, to jsem. Koukej.“
Řekla by: „Pěkná frnda.“ A já: „Taky stála těžký prachy.“
A ona: „Cože?“ „Ale nic.“
Pak bych na ni začal dělat dojem.
Používal bych…
Tak bych jí jako po lesbicku lichotil.
Řekl bych: „Parádní Martensky“ nebo tak.
A ona: „Jé, děkuju.“
Že jo.
Řeknu jí: „Fakt velký náušnice.“ „Viď?“
Pak řekne: „Nechceš zajít ke mně zalesbit?“
A já: „Celkem jo.“
Přijdeme k ní, svlíkneme se,
trošku ji pokozím, co já vím…
Vyfrndím? Tohle bych udělal.
To bych udělal, každopádně.
Vygooglil bych si to. To dá rozum, ne?
A pak…
Řekne: „Nechceš si připnout dildo a pořádně mi naložit?“
„Jasně,“ nasadil bych si na svoji novou frndu velký dildo
a na zádech ho zapnul.
A pak bych si nafackoval.
Já vám říkal, že to stojí za hovno.
Ach jo.
Ale kde určitě není sporné, jestli záleží na výchově, nebo výbavě,
to je rasismus.
Nikdo se nenarodí jako rasista. To se musíte naučit.
Nechci rozdělovat davy, ale já rasismu moc nefandím.
Ne, poslouchejte.
Mně je jedno, jestli jste černí, bílí, hnědí, Evropani, Afričani…
Teď si říkáte: „No jistě, černí, hnědí, Afričani.“
„A co kurva Eskymáci?“ To je rasismus.
„Ty jsou fakt ujetý, Ricku.“ Ne, jsou jenom jiní.
„Žijou ve sněhu.“ Jo, tak mají domeček ze sněhu, a co?
„Oblíkají se do mrtvých lachtanů.“
Jo, mají šaty z mrtvých lachtanů.
Ale tohle o rasismu pochopte.
Když ho vytáhnete z jeho díry ve sněhu a oloupete z něj lachtaní šaty,
bude před vámi stát nahý a vy se podíváte zblízka,
je to prakticky prochladlej rákosník.
Tak.
Vím, že už se nemá říkat „rákosník“.
Žasnu, že to vůbec dřív šlo,
protože ledabylejší demografický pojmenování jsem v životě neslyšel.
První Asiat se vylodí na naší půdě,
my se seběhnem a: „Co to kurva je?“
On vyleze z rákosí a my: „Aha, je to rákosník.“
A on: „Cože jsem?“
„Rákosník.“
„Rákosník?“ „Jo.“
„A moje žena?“
„Přece paní rákosníková.“
„Proč mi neříkáte jménem?“
„To přece neznám, ty chytrej.“
„Jsem Ling.“
„Ling?“ „Jo.“
„A to je křestní, nebo příjmení?“
„Obojí.“
„Ling Ling?“
„Plosím?“
Počkejte, ne.
Dost.
Vzpomínáte? Ironie. Jasný?
A navíc to přece neříkám já.
To říká ten rákosník…
Když to nevadí jemu, tak co.
To taky vystřihnou. Bezva.
Do prdele, bude v tomhle speciálu vůbec něco?
Ale jo, tohle jde.
Měl tu někdo ve škole pedofilního učitele?
Jo, jasně.
Potlesk pro pedofilní učitele, jo!
Do prdele.
Neskutečný.
To je další věc.
Mám dojem, že se dnes lidi snaží být tak korektní,
aby překorektnili druhé.
Řeknou vám: „‚Pedofil' už se nesmí říkat.
Je to urážlivé vůči osobám se závislostí na dětech.“
Takže budou lidi chodit k doktorovi:
„Pane doktore, asi jsem závislý na dětech.“
Doktor řekne: „To je mi líto. Jak se cítíte?“
„Mám nutkání ochmatávat děti.“
„To je jeden z příznaků.“
„To nic. Posaďte se.“
„Pošleme vás za veřejné peníze
do speciálního zařízení a odstavíme od dětí.“
„Jak to funguje?“
„Víte, jak se závislým na heroinu dává metadon?“ „Jo.“
„No, zkusíme začít s liliputy.“
„To by mohlo zabrat.“
„To by mohlo.“
„A jak to funguje?“
„Počkejte. Tak to jsem nedomyslel.“
Ne, takhle.
„Zkrátka se zapíšete do toho zařízení.
Máme najatých spoustu liliputů,
akorát přes Vánoce máme zavřeno.
To mají kšefty jinde.
Takže přijedete v únoru…“
Ticho. „Přijedete v únoru a zůstanete do listopadu.
Najali jsme spoustu liliputů,
oblékáme je do školních uniforem
a necháváme je volně pobíhat po areálu.
Je to volný chov.
Jsou to volní liliputi
a vypadají tak na šest let,
ale už jsou zletilí. Neporušujete zákon.
A berou plat, takže máte svolení.
Vyberete si, stáhnete mu kalhotky a pochmatáte si…“
„Hej, doktore, já říkal, že jsem pedofil, ne gay.“
Myslíte, že bývají pedofilové homofobní?
Jakože heterosexuální pedofil odloudí malou holčičku,
odvede si ji do lesa, kde potká jiného pedofila s malým klukem,
a řekne: „Buzna zasraná.“
Jeden londýnský obvod chtěl zakázat registrovaným pedofilům
chodit blíž než na míli ke školám.
Říkejte si o pedofilech, co chcete,
ale líní nejsou. Rozumíme si.
Spousta z nich řídí autobus. To je jak nic.
Jo.
Tak tenhle pedofilní učitel, a tohle je pravda,
bylo to někdy v roce 1976. Bylo mi asi 14.
Dneska je mi ho až skoro líto,
protože mu bylo ke třiceti, byl to takový nervózní chlapík,
očividně gay, a ten vyjel po jednom ze starších kluků,
kterému bylo tak 16, 17.
Teď by to bylo vlastně skoro legální, ale tehdy to byl pedouš.
Vyhodili ho, odsoudili, slehla se po něm zem.
Ohromný skandál.
A když se to provalilo, přišel jsem domů,
doma byla máma a říká: „Osahával tě?“
Já jí řekl, že ne.
A ona: „Určitě?“
Říkám jí: „Jo.“
A ona: „Tak to ses mu asi nelíbil.“
Takže máma si ze mě dělá srandu,
že nejsem dost přitažlivý, aby mě někdo sexuálně obtěžoval.
Co kdybych z toho měl mindrák a řekl si: „Já jí ukážu?“
Přijdu o půlnoci. „Kdes byl?“
„Kouřil péra řidičům autobusu. To koukáš!“
Ale to byla celá máma.
Co na srdci, to na jazyku.
Prostě říkala, co chtěla. Udělala pro vás první poslední,
ale nezapomněla na to věčně nadávat.
Když jsem byl malý, sousedce od vedle paní Dawsonové
bylo asi o 25 let víc než mámě.
Takže když bylo mámě 60, téhle paní bylo tak 85, možná 86.
Moje máma byla poslední, kdo ji znal.
Žila sama a máma se o ni starala.
Chodila jí nakupovat, uklízela.
Vařila jí obědy, povídala si s ní, chodila k ní na čaj. To trvalo dlouho.
Jednou jsem jí volal, to bylo mámě tak 70,
a říkám: „Nebrala jsi telefon.“
Máma: „Jo, byla jsem u Dawsonové.“ A já: „Jak se má?“
A máma říká:
„Ona ne a ne umřít, Ricku.“
Na dětství v Readingu vzpomínám rád.
A proto…
už tam nejezdím.
Kamkoli jedu, vždycky potkám někoho z Readingu.
„Jsem z Readingu.“ „Fajn.“ Ale u toho nezůstane. Chtějí víc.
Řeknou něco jako: „Jó, to musíš znát Normana Taylora!“
Nikdy toho člověka neznám.
Řeknu: „Neznám.“
A oni: „Jo, on tě zná.“
„Jo, kámo, já jsem v telce.“
„Chodils do Ashmeedovy školy, že jo?“ „Jo.“
„Znáš Peta Shepherda?“ „Kdy tam chodil?“
„V roce 1993.“
„Jo, to mi bylo 31, hochu.“
„On tě zná.“ „Fakt?“
„Má telku?“ „Jo.“
„Tím to asi bude.“
Ale starý historky mám rád.
Nemám rád příběhy celebrit, to je nuda.
Mám rád ty skutečné. Když dělám turné,
přemýšlím, co jsem zažil a jak se můj život změnil.
Napadlo mě to i před tímhle turné. Třeba objímání.
V posledních letech se lidi neobjímají,
což já vítám. Mně se to líbí.
Líbilo se mi, když se nesmělo objímat.
Je to trapné. Jako malý jsem se s nikým neobjímal.
Začal jsem až v Londýně.
Dělnický dítě na sídlišti v Readingu zkrátka lidi neobjímá.
Ani vlastního tátu, dědu nebo bráchu.
Rýpnete si, uděláte si srandu. To je naše objetí.
Řeknu vám příklad. Táta měl pohřeb a já byl s bráchou Bobem na hřbitově.
Bob si šel zakouřit a přišel za námi náš strejda Mike.
Neviděli jsme Mika možná 25 let.
Naposledy jsme ho viděli tak v 50, a teď mu bylo 75.
Věk se na něm podepsal. Byl to starej chlap.
Přišel k nám a říká: „Čau kluci.“
Bob se na něj takhle podíval, poznal ho
a řekl jenom: „Ty krávo.“
Pak se Ben rozhlédl po hřbitově a říká:
„Má cenu, abys ještě chodil domů?“
Že jo.
A strejda Mike se zasmál a říká: „Tebe vždycky vidím rád.“
To bylo jejich objetí, chápete? Dám vám další příklad.
Můj nejlepší kámoš ze střední byl kluk jménem Mark.
Dali jsme si před vysokou rok volna, abychom pracovali a hlavně pařili,
a taky jsme pařili. Bylo to to nejlepší léto.
Ale pak se stala jedna věc.
Zemřela mu babička, se kterou žil,
takže to bylo hodně zlý.
Šel na pohřeb a rovnou z pohřbu přišel k nám domů.
Tak tam seděl v tom černém obleku
a já jen mlčel. Nevěděl jsem, co říct.
Objímání nebylo. Tak říkám: „Jak to šlo?“
A on: „Byla to hrůza. Babičku zpopelnili
a všichni se šli ven dívat, jak stoupá dým.
Pak se otočil vítr
a foukl nám ho rovnou do obličeje.“
Říkám mu: „I do pusy?“
A on: „Jo.“ Tak… jsem to risknul.
Říkám: „A bylo to hořký?“
A on: „Jo.“
Tak mu říkám: „To byl její klitoris.“
Že jo.
A Mark na to: „Ty vole, Ricku.“ Takhle.
A pak se začal smát.
To bylo naše objetí.
Ještě jednu pravdivou historku na závěr.
Jo, když říkám, že jsou pravdivé, tak jsou.
Přísahám, že jsou.
Mám nejradši ty školní a tohle je moje nejoblíbenější historka ze školy.
Byl zase rok 1976,
bylo mi zase 14 a v naší třídě byl kluk jménem Gary Masterman.
Gary trpěl Touretteovým syndromem.
V každé větě mluvil sprostě, byl to tik.
Řekli nám to na jednom shromáždění.
Gary stál vepředu. Učitelé i žáci ho znali.
Byl oblíbený. Fajn kluk, Gary Masterman.
Ale jeho tiky byly občas zdánlivě k věci.
Nezapomenu, jak jsme měli nějakou hodinu s mladou učitelkou paní Wilkieovou.
Stála u tabule a vyvolávala jednotlivé děti.
Už nevím, o co šlo, ale ptala se: „Co myslíš, Simone?“
„Ano, to by šlo. Briane, co ty?“
„Ano, dobře.“
Pak říká: „Gary.“ A Gary: „Já vás vyprstím.“
A ona jen řekla: „Někdo jiný?“
Ukázala na Seana Dixona
a Sean říká: „Tak jo, vyprstím vás já.“
Byli jste úžasní. Hezký večer.
Překlad titulků: Anna Perglerová