Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hyvää iltaa, hyvä yleisö.
Toivottakaa tervetulleeksi mies, jonka ei tarvitsisi tehdä tätä.
Ricky Gervais.
Hei vain. Kiitos.
Olkaa jo hiljempaa. Lopettakaa.
Kiitos, mutta turpa kiinni.
Älkää hurratko. Naurakaa vain.
Kiitos, mutta rauhoittukaa.
Hiljaa nyt. Tämä kuvataan. Turvat kiinni, mulkut.
Kiitos paljon.
Tervetuloa esitykseeni, jossa ei tanssita eikä jonglöörata.
Mies vain puhuu. Sitähän stand-up on: miehet puhuvat.
Seksististä.
Entä hauskat naiskoomikot, kuten esimerkiksi…
Ei. Aivan. En lähde tuohon.
Tuo oli ironiaa. Voitte bongailla sitä kautta esityksen.
Sanon jotain, mitä en tarkoita, koska se on hauskaa.
Te nauratte "väärälle" asialle, koska tiedätte, mikä on "oikein".
Se on satiiria.
Äsken satirisoin sitä stereotyyppiä, etteivät naiset ole hauskoja.
Oikeasti hauskoja naisia on paljon, kuten esimerkiksi…
Tein sen taas. Hyvin huomattu.
Onhan heitä oikeasti. Esimerkiksi Dame Edna Everage.
Ja Eddie Izzard.
Se nainen on nerokas.
Hän on loistava naiskoomikko ja näyttelijätär.
Hän esitti tosi uskottavasti sitä yhtä miestä.
On kiva olla täällä taas.
Rakastuin stand-upiin uudelleen laajalla Humanity-kiertueellani.
Netflix maksoi siitä roimasti. Se oli vuoden hitti.
Ajattelin kaikkien rakastavan minua. Sitten sain tämän twiitin.
Tämä on aito.
"Sanotko itseäsi koomikoksi?" Hän tietää, että sanon.
Se lukee profiilikuvauksessani.
"Sanotko itseäsi koomikoksi? Olet yhtä hauska kuin…"
Luulin, että hän jatkaisi "…Miranda".
Älkää ottako tosissanne.
Se oli tietysti vitsi.
"Olet yhtä hauska kuin pieru vauvan hautajaisissa."
Hän yritti loukata.
Hän teki sen virheen, että valitsi hauskan asian.
Pieru vauvan hautajaisissa!
Iso, kaikuva kirkko. Ihmiset nyyhkyttävät hiljaa.
Pikkuriikkinen arkku.
Ja sitten joku pieraisee. Ei siinä voi olla nauramatta.
Vaikka vauva olisi oma.
Hautajaiset pidetään vasta viikon jälkeen.
Silloin kaipaa kevennystä.
Ainakin isät. Äidit eivät vielä "näe huumoria".
Naiset!
Eivät kaikki naiset, vaan vanhanaikaiset.
Ne, joilla on kohtu.
Ne saatanan dinosaurukset.
Tykkään uudenaikaisista naisista. He ovat huippuja.
Niistä, joilla on parta ja kalu.
He ovat parhaita, aivan ihania.
Vanhanaikaiset valittavat, että uudet tulevat heidän vessoihinsa.
Mikseivät tulisi? Hehän käyttävät naispuolisia pronominejakin.
"Mikä tässä henkilössä on epänaisellista?"
"No, tuo penis."
Sehän on naisen penis!
"Entä jos hän raiskaa minut?"
Silloin tulet naisen raiskaamaksi, saatanan transfobinen ämmä!
Tuo twiitti kiteyttää komedian subjektiivisuuden.
Toiset nauravat ihmiselle, joka on toisista tylsä.
Minulle sanotaan joskus, ettei joku koomikko ole hauska.
Vaikka olisin samaa mieltä, sanon: "Hän ei ole SINUSTA hauska."
"Tuo vitsi oli loukkaava."
Väärin. Se oli SINUSTA loukkaava. Tunteet ovat henkilökohtaisia.
Komediaa on monenlaista, ja se kehittyy.
Nykyään on olemassa woke-komediaa.
Se on erittäin edistyksellistä.
Koomikko lupa etukäteen, ettei sano mitään tulenarkaa tai loukkaavaa.
Tilanne on turvallinen yleisölle.
Kokeilin sitä kerran. Katsoisin mieluummin, kuin Louis CK runkkaa.
Hänet on nykyään peruutettu.
Anteeksipyyntö ei riittänyt.
Ihan kuin Kevin Hart, joka oli päästä Oscar-isännäksi.
Hän julkaisi riemukkaita twiittejä.
Sitten joku löysi vanhoja twiittejä, jotka olivat lapsellisia ja homofobisia.
Hän twiittasi: "Poikani tekee juttua x. Toivottavasti hän ei ole homo."
Hän sai huonoa palautetta, pyysi anteeksi ja poisti twiitit.
Kymmenen vuotta myöhemmin löytyi ruutukaappaus.
Hartin käskettiin pyytää anteeksi, mutta hän oli jo pyytänyt.
Totta. Jos anteeksipyyntö on merkityksetön, voisi yhtä hyvin jatkaa.
Niin minä toimin.
Jos iloitsee, kun joku peruutetaan vanhojen puheiden vuoksi,
voi myöhemmin kokea saman kohtalon.
Tulevaisuutta ei voi ennustaa. Emme tiedä, kuka silloin määrää.
Pahin ja loukkaavin asia, jonka tänä päivänä voi sanoa, on:
"Naisilla ei ole peniksiä."
Sitä ei arvattu etukäteen.
Kymmenen vuotta sitten kukaan ei twiitannut: "Naisilla ei ole peniksiä."
Se tuntui ilmiselvältä.
Liam Neeson oli joutua peruutetuksi.
En tiedä, miksi Liam kertoi tämän tarinan.
Hän kuitenkin kertoi, ja vieläpä toimittajalle.
Juttu meni näin:
"Tästä on 30 vuotta. Ystäväni tuli kotiin, ja hänet oli raiskattu."
Tuo ei ollut se vitsi.
"Hänet oli raiskattu. Kysyin, miltä tekijä näytti. Hän oli musta."
Otin pamppuni ja lähdin kadulle etsimään mustia miehiä. Sitten tulin järkiini."
Oudointa tuossa on, että hänellä oli pamppu.
Liamin ensi-ilta peruutettiin. Yleisö vaati elokuvan tuhoamista.
Tajuaahan sen. Kaikki eivät erota taidetta taiteilijasta.
Tunnen Liamin. Hän on mukava eikä lainkaan rasistinen.
Mutta uutisen jälkeen mietin, voinko enää nauraa Schindlerin listalle.
Mutta totta kai minä nauran.
Nykyään jengi valittaa kaikesta, ja valitus otetaan vakavasti.
Akateemiset älykkökoomikot sanelevat meille sääntöjä.
"Komediaa ei saa kohdistaa alempiinsa."
Joskushan on pakko.
Esimerkiksi, jos hakkaa vammaista taaperoa.
Silloin iskut on pakko suunnata alaspäin.
Tuo vitsi oli hauska, koska se sekoittaa vertauskuvat ja fyysisen lyömisen.
Nykyään kuvitellaan, että sanat ovat väkivaltaa.
Nauroitte vitsille taaperon hakkaamisesta. Ketään ei sattunut.
Jos toisin lavalle taaperon hakattavaksi, ette nauraisi.
Siksi jätin sen pois.
Moraalinvartijat haluavat tuntea olevansa parempia kuin muut -
ja väittävät suojelevansa vähemmistöjä.
Eikö vähemmistöillä muka ole huumorintajua?
Tiedän, että vähemmistöillä on rankkaa.
Tässä maassa on viisi prosenttia mustia, aasialaisia ja LGBTQ-ihmisiä.
Itsehän olen valkoinen, heteroseksuaalinen monimiljonääri.
Meitä on alle yksi prosentti.
Valitanko minä? En.
Minä poika se vain sinnittelen päivästä päivään.
Olen kuin Rosa Parks.
Tosin puolustan oikeuttani olla matkustamatta bussilla.
Jengi valittaa jutuista, joita ei tarvitsisi katsoa.
Ihmisillä on oikeus loukkaantua ja valittaa,
mutta heidän tulee ymmärtää, ettemme loukkaa tahallamme.
Tahdomme naurattaa ja viihdyttää.
Minä improvisoin. Jos sanon tänään jotain niin loukkaavaa,
ettette ole kuulleet mitään niin hirveää koko elämässänne,
älkää riehaantuko vaan menkää lippuluukulle esityksen jälkeen.
Voitte täyttää valituskaavakkeen. Vien ne kotiin ja käytän vessapaperina.
Siinä tulivat komedian säännöt.
Miksi valitsin nimen SuperNature?
Ensinnäkään en usko mihinkään yliluonnolliseen.
Uskon, että kaikki olemassa oleva on osa luontoa ja selitettävissä.
Lisäksi luonto on supermahtava.
On huikeaa, että puhumme siitä.
Vain me yritämme selittää maailmankaikkeutta.
On ihme, että olemme täällä ja teistä jokainen on olemassa.
Juuri teidän syntymänne todennäköisyys on 13 biljoonaa yhtä vastaan.
Elämä on kuin lomamatka. Meitä ei ollut 13,5 miljardiin vuoteen.
Sitten elämme 80 tai 90 vuotta ja kuolemme pois.
Jotkut loukkaantuvat tuostakin.
"Tämä on liian hienoa ollakseen sattumaa. Joku on luonut tämän kaiken.
Olen liian erityinen kuolemaan pois.
Saan uuden elämän. Pääsen taivaaseen rakkaideni kanssa.
Tai palaan maan päälle henkenä, tai synnyn uudestaan toiseen kehoon."
Silloin olisit joku muu.
Jos syntyisit toiseksi henkilöksi, vain se henkilö olisi olemassa.
Moni uskoo jälleensyntymiseen ja luulee muistavansa edellisen elämänsä.
Amerikassa on eräs seura, totta kai.
Kaliforniassa, totta kai.
Sen jäsenet muistavat edellisen elämänsä.
Se on aina jotain vaikuttavaa, toisin kuin nykyinen elämä.
Näin aiheesta dokumentin.
Seura pitää vuosittain naamiaisjuhlat, jossa pukeudutaan entisen elämän hahmoksi.
Kaksi Napoleonia.
Vähintään toinen valehtelee niin saatanasti.
Ei jälleensyntymistä, ei henkiä.
Oletteko nähneet aaveenmetsästysohjelmat? Niistä on julkkisversioitakin.
Ympäri maailmaa on kuvattu tuhansia tunteja materiaalia.
Yhtäkään aavetta ei ole nähty.
"Mikä tuo oli? Ai, ei sittenkään mitään."
"Kuulitko tuon? Ai, se olit sinä."
Mitä jos luontodokkarit olisivat sellaisia?
Mitä jos David Attenborough sanoisi:
"Täällä Kilimanjarolla… Ai, ei sittenkään mitään."
"Ja Limpopon rannoilla… Ei sittenkään mitään."
Ei sitä kukaan katsoisi.
Aaveita ei ole nähty.
Pedofiilidokkarit ovat toinen juttu.
Muutama löytyy ihan kuvausryhmästäkin.
Varsinkin BBC:llä.
Olkaa hiljaa.
Ei jälleensyntymää, aaveita eikä taivasta. Siitä jengi ei pääse yli.
Minulta kysellään kaikenlaista.
"Etkö usko Jumalaan?" "En."
"Rukoiletko?" "En."
"Mikset rukoile varmuuden vuoksi?"
"Mikset ripusta valkosipulia oveesi vampyyrien varalta?"
Ei rukoilu minua haittaa. Tunnen paljon kivoja uskovaisia.
Jos läheiseni sairastuu, he lupaavat rukoilla.
Minä kiitän kauniista eleestä.
Jos joku peruuttaisi kemoterapian, alkaisin protestoida.
Rukoilkaa toki,
mutta yhdistetään rukoukset kemoterapiaan.
Lopputulos on nimittäin sama. Pidetään se, jolla on vaikutusta.
Sain tästä kuraa niskaani Twitterissä.
Muistatteko Oklahoman hurrikaanin? Ihmisiä kuoli, toisilta meni elanto.
Lahjoitin Punaiselle Ristille ja yllytin seuraajiani lahjoittamaan.
Jokin amerikkalainen hömppälehti twiittasi tosi ärsyttävän jutun:
"Beyoncé ja Rihanna lähettävät rukouksia Oklahomaan."
Minä twiittasin: "Ja minä mulkku lähetin pelkkää rahaa."
Minulta kysyttiin kerran, sanoisinko kuolevalle lapselle, ettei taivasta ole.
Kysyin, maksetaanko siitä.
Minulle on sama, uskotteko vai ette ja ketä rukoilette.
Luonto on yksinäänkin ihmeellinen.
Emme tarvitse enkeleitä tai yksisarvisia, kun mustekaloja on olemassa.
Kahdeksan jalkaa, yhdeksät aivot, kolme sydäntä ja nokka. Mitä hittoa?
Ja vesinokkaeläin!
Sitä luultiin ensin huijaukseksi, koska se tuottaa munia ja maitoa.
Se voisi tehdä vanukasta, vaikkei teekään.
Se olisi mahdollista.
Olemassaolomme on epätodennäköistä ja elämämme lyhyt.
Silti haaskaamme aikaa murehtimiseen.
Suremme aivan turhia juttuja. Syyllistyn siihen itsekin.
Makaan valveilla ja jossittelen, vaikka inhoan stressiä.
Yritän minimoida stressini, ja se on stressaavaa.
Pitää olla suunnitelmat ja varasuunnitelmat.
Töiden jälkeen rentoudun viinilasin kanssa hampaat irvessä.
Jos ovesta tulee jotain, menen paniikkiin.
Yleensä se on rahaa.
Niin.
Naisystäväni Jane yrittää rauhoitella minua.
Olemme seurustelleet nelisen vuotta.
Kiitos.
Olemme hankkineet kissoja.
Jane luki, että ne pidentävät elämää ja ehkäisevät stressiä ja sydänkohtauksia.
Hän yritti pelastaa henkeni. Siksi hankimme kissoja.
Se taitaa toimia. Jos olen stressaantunut, etsin käsiini kissan.
"Herätys, herätys."
Sitten silitän kissaa ja mietin, miten rento se on.
Se tuntuu epäreilulta ja stressaavalta.
Minua ahdistaa kaikki. Kissalla ei ole omaatuntoa.
Kissat eivät tunne syyllisyyttä. Ne eivät murehdi mitään näin.
"Mikä hätänä?"
"Kaikki paska pääni sisällä."
"Millainen?" "Tapoin yhden hiiren."
"Sillä oli varmaan perhe." "Niin varmaan."
"Miksi kidutin sitä?"
Ei kissoja kiinnosta.
Jos kissa olisi iso, se tappaisi ja söisi ihmisen. Ne ovat koirien vastakohta.
Eräs yksityiskohta kiteyttää eron.
Kissalla on piikikäs penis. Se on totta, googlatkaa varovasti.
Piikkeihin on kaksi syytä. Ensinnäkin ne pitävät naaraan paikallaan.
Penis liukuu sisään helposti, mutta pakoon ei pääse.
Ulos vetämisen tuska aiheuttaa naaraan ovulaation. Eikö muuta tapaa ollut?
Ehkä Jumala on sittenkin olemassa. Ehkä Hän loi kissat ja koirat.
"Siinä, kissat ja koirat. Olette pörröisiä nisäkkäitä.
Olette kotieläimiä. Saatte ruokaakin.
Millainen penis koiralle saisi olla?"
"Aivan sama. Se on varmasti maailman paras.
Se voisi sopia turkkiini.
Ehkä vähän karvaa. Naaraisiin vetoava. Siinä voisi olla huulipuna."
"Karvainen huulipuna. Hyvä."
"Kissa." "Piikikäs pamppu."
Kissa on ainoa eläin, joka kesytti itsensä.
Se saapui ihmisten luo 10 000 vuotta sitten ja pyysi ruokaa.
Kissat naukuvat ihmisille, eivät luonnossa.
Ne oppivat, että se vetoaa meihin.
Kun kissani naukuu, se saa tehdä aivan mitä tahansa.
Jos saamme postipaketin ja kissa menee laatikkoon,
sitä ei voi heittää pois.
Meillä on noin 17 pahvilaatikkoa kartanossamme.
Jos katsomme telkkua ja kissa tulee syliin, emme lähde edes vessaan.
Toinen hakee juomatkin.
Minulle sanotaan, että hemmottelen sitä. Entä sitten?
Kissa ei ole ihminen. Mikä voi mennä vikaan?
Kissasta ei tule isona Boris Johnsonia.
Ei sekaannu politiikkaan.
Se mies on kyllä liian syvillä vesillä.
Hän sanoi, että nainen burkassa näyttää postilaatikolta.
Boris Johnson ei päätä musliminaisten pukeutumisesta,
vaan aviomies.
En…
En ole keksinyt näitä sääntöjä.
Tämä leikataan pois.
Leikkaus.
Kissat ovat siistejä.
Tykkään kissoista oikeasti.
Koirista tykkään enemmän, mutta matkustamme liikaa.
Olimmepa New Yorkissa tai Lontoossa, menemme puistoon moikkaamaan koiria.
Tunnen noin 200 koiraa nimeltä Central Parkissa ja Hampstead Heathillä.
Tapaan aina muutaman ystävän. Ne ovat minulle kuin heroiinia.
Jos tapaan uuden koiran, moikkaan sitä.
Jos koiralle on kiva, se lahjoittaisi vaikka munuaisensa.
Koirat ovat mahtavia.
Miksi ovikylteissä varoitetaan koirista?
Sellainen kyltti houkuttelee minua.
Jos haluat pitää minut poissa, varoita vaikka AIDSista.
AIDS ei ole enää ennallaan. Ihan totta.
Kaikki taudit pettävät ennen pitkää. AIDS oli aikanaan kova juttu.
Koronavirus jäi toiseksi AIDSille.
1980-luvulla poskiottokin saattoi johtaa kuolemaan.
Nykyään voi syödä lääkkeitä loppuikänsä.
Kristityt ja muut uskonkiihkoilijat innostuivat AIDSista.
"Tämä on Jumalan rangaistus homoseksuaalisuudesta."
Mitä ihmettä? Mitä he oikein kuvittelivat?
Katseliko Jumala alas taivaasta ja kyllästyi yhtäkkiä peppuseksiin?
"Hyi että. Mitä te pojat teette?"
"Herranen aika. Olen kieltänyt peppuseksin Raamatussa."
”Jos mies makaa miehen kanssa, teko on kauhistuttava ja heidät on surmattava.”
Siis peppuseksi kielletty.
"Tuosta perseilystä pitää rangaista. Mikä olisi hyvä? AIDS!"
Aiemmin Jumala oli luonut valon ratkaisuksi pimeyteen.
Nyt hän päätti luoda AIDSin.
Ensin AIDS oli Luojan labrassa.
Hän oli luonut karmivat pienet AIDS-otukset.
Ihminen ei näe niitä, mutta Luoja näkee.
Jumala sanoi: "Olette AIDS." "Mitä? Siis mikä?"
"Maailman pahin tauti." "Ai, siistiä."
Netflix on jo ostanut tämän.
"Olette AIDS." "Mitä teemme?"
"Tappakaa homoseksuaalit."
"Miksi?" "Koska en tykkää katsella niitä."
"Älä sitten katsele." "On pakko. Olen kaikkinäkevä."
"Katselen nytkin 50 000 ihmisen peppuseksiä."
"Selvä. Mitä teemme?" "Panen teidät maan päälle."
"Minne?" "Afrikkaan."
"Miksi Afrikkaan?" "Siellä kuollaan kumminkin."
En minä sitä sanonut, vaan Jumala.
"Minne Afrikassa?" "Jonkun ihmisen perseeseen."
"Sinne paskan keskellekö?" "Jep, perseeseen."
"Siellä saatte loistaa 1980-luvulla."
"Tungen teidät siis perseeseen." "Mitä sitten tapahtuu?"
"Jos sinne tulee asiaankuulumaton kalu, siirtykää kaluun."
"Me kaikkiko?" "Ei. Vain osa menee."
"Osa jää perseeseen odottamaan toista kalua."
"Ja kalujahan aina tulee."
"Selvä. Osa menee kaluun, osa jää perseeseen."
"Ja sitten?" "Tapatte molemmat."
"Eli tapamme kaikki homoseksuaalit."
"Lesbotko myös?" "Ei heitä."
"Miksei?" "Koska tykkään katsella heitä."
Kaikki taudit tuottavat pettymyksen.
AIDSin jälkeen tuli SARS. Sekään ei tuhonnut ihmiskuntaa.
Sitten tuli lihansyöjätauti ebola.
Lontoossa joku hoitsu sai kuumeen, siinä kaikki.
Sitten zikavirus. Vauvoilta puuttui puoli päätä.
Raskaana olevat hätääntyivät, vaikkei tarvinnut kuin neuloa pipo.
Aborteista puheen ollen…
Tämä voi olla epäsuosittu mielipide, mutta kannatan valinnanvapautta.
Miehille ei kuulu, mitä naiset tekevät omalle keholleen.
Kiitos. Toiset vastustavat aborttia.
Eivät vain omalla kohdallaan, vaan kaikkien.
Osa vastustajista on aggressiivisia, ja osa aggressiivisista on sekaisin.
USA:ssa ne pommittavat aborttiklinikoita kuin terroristit.
Niiden propagandakoneiston mukaan -
liberaalit abortoivat vauvoja yhdeksän kuukauden ikäisinä.
Hulluja salaliittoteorioita.
Nyt Internetin aikana meemejä luetaan kuin tiedettä.
Olette ehkä nähneetkin tämän.
Olen kuullut tästä erilaisia versioita, joissa väitetään tilanteen olleen aito.
Oikeasti juttu on keksitty.
"Nainen on raskaana. Hänellä on viisi lasta.
Kaksi kuuroa, kaksi sokeaa, yksi vammainen.
Naisella on kuppa. Kannattaako hänen pitää lapsi?
Jos vastaat 'ei', olet tappanut Beethovenin."
Miten niin? Ei tuossa ole järkeä.
Käydään läpi kääntöpuoli.
Toisella odottavalla on kaksi tervettä, älykästä lasta.
Hänellä ei ole kuppaa. Kannattaako hänen pitää lapsi?
Kiva, synnytit juuri Hitlerin.
Tämä voi olla epäsuosittu mielipide, mutten tykkää Hitleristä.
Kuunnelkaa perusteluni, ennen kuin suututte.
Scifi-sarjoissa keksitään aina aikakone ja yritetään tappaa Hitler.
Se sotkee kaiken nykyhetkessä, koska aika-avaruusjatkumo sekoaa.
Totta kai. Jos mitään muuttaa, vaikutus on katastrofaalinen.
Minä en muuttaisi mitään.
Elämäni on niin hyvää, etten uskaltaisi.
Jos tiedemiehet sanoisivat,
että voin nappia painamalla tappaa Hitlerin ennen holokaustia.
Nykyhetki pysyisi samana, paitsi tukkani olisi punaisempi.
Kieltäytyisin.
Miksi minun pitäisi kärsiä?
Julkkiksilta kysytään välillä hassuja täytekysymyksiä.
"Mitä tekisit aikakoneella?" He sanovat: "Tappaisin Hitlerin."
Niinkö muka? Ostaisit Microsoftin osakkeita, valehtelija.
Kysyn tuon kysymyksen usein radio-ohjelmassani.
Kaikki vastaavat Hitler-jutun.
"Häntä ei ollut helppo tappaa." "Minä tappaisin hänet vauvana."
Sinäkö matkustaisit etsimään pienen vauvan,
joka ei ole tehnyt vielä mitään, ja kuristaisit hänet?
Oletteko nähneet Hitlerin vauvakuvia?
Hän oli älyttömän söötti. Katsokaa.
Katsokaa tuota pikkuista naamaa.
Ei tuota suloista pikkunatsia raaskisi tappaa.
Mietitte, miksi minulla on -
Hitlerin vauvakuva. Se on oma asiani.
Mitä jos runkkaankin sille?
Vaikka runkkaisin vain sille, kukaan ei kärsisi.
Jos poliisi tulisi kotiini sanoen, että epäilee minua pedofiliasta -
ja sanoisin kiihottuvani ainoastaan Hitler-vauvasta,
poliisienkaan mukaan siinä ei olisi mitään laitonta.
Tarjoutuisin näyttämään, missä masturboin.
Veisin poliisit runkkaussaliin.
Se on entinen viinikellari.
Seinät on tapetoitu Hitlerin vauvakuvilla.
Ne ovat 40 vuoden spermojen peitossa.
Itse olen asunut siellä viisi vuotta.
Tuo leikataan pois.
Ihmiset eivät tykkää Hitleristä.
Hitler halutaan tappaa. Minusta ei kannata.
Hitlerhän tappoi itse itsensä.
Kunnia sinne, minne kunnia kuuluu.
Kuolema ei pelota minua. Kun olen kuollut, en tiedä sitä itse.
Sehän siinä parasta onkin. Sama pätee tyhmyyteen.
Se on tuskallista vain muille.
En tietenkään halua kuolla yksin tai tuskissani.
En halua tulla löydetyksi vyöhön kuristuneena, sukkahousut jalassa,
amyylinitriitin peitossa.
En harrasta sellaista. Jos minut löydetään niin, se on jekku.
En pelkää kuolemaa. En erityisesti yritä vältellä sitä.
Olen syönyt ja juonut liikaa jo 40 vuotta.
Jos luopuisin alkoholista, eläisin kuulemma kymmenen vuotta kauemmin.
Ei kiinnosta. Ne vuodethan lisätään elämän loppuun.
Jos minulle tarjottaisiin kasikymppisenä lisävuosia -
ja voisin palata parikymppiseksi, se olisi täydellistä.
Mutta homma ei toimi niin. Ysikymppisen elämä on hirveää.
Ysikymppinen istuu nojatuolissa ja alkaa voihkia,
koska on rikkonut kaikki luunsa.
He ovat hauraita. Heillä on tomua veren tilalla.
Tyriä putkahtelee kaikkialta.
Jos ysikymppinen menee keittiöön keittämään teetä -
ja pannu on liian täynnä, vatsalaukku tulee ulos perseestä.
Kannattaa syödä ja juoda vapaasti ja kuolla suosiolla pois.
Kiitos.
En muuten ole lääkäri.
Käyn lääkärillä vuoden tai parin välein.
Sopimukseni edellyttävät lääkärintarkastuksia.
Käyn yksityisellä. Visiitti on kallis mutta perusteellinen.
Verikoe, uloste- ja virtsanäyte, EKG, korvat, nenä, kurkku,
pallit, sormi, kaikki.
Elintapakyselyn täyttäminen kestää ikuisuuden.
Kerron totuuden kaikesta paitsi alkoholista.
Lasken yksiköt päässäni ja jaan kahdella.
Lääkäri sanoo silti, että se on paljon.
Luulen voittaneeni. Kysyn: "Onko?"
Kolmen tunnin jälkeen tulokset ovat valmiit.
Lääkäri käy kokonaisuutta läpi tietokoneella.
Hän laskee sydänkohtauksen riskin viiden tai kymmenen vuoden sisällä.
Riskini pysyy ennallaan, vaikka tilanne pahenee iän myötä.
Olen terveen painon ylärajalla, viittä vaille liikalihava.
Kerran minulla oli esidiabetes.
Viimeksi löytyi esikihti.
Lopussa lääkäri kysyy: "Mitäs me teemme tilanteelle?"
Miten niin "me"? Maksoin juuri 600 puntaa.
Sinä korjaat tilanteen.
Ei mekaanikkokaan kysy: "Mitäs me teemme autollesi?"
Hän korjaa, ja minä maksan.
Jos minun pitää syödä kuitua, haluan kuitupitoista viiniä.
Minulla on varaa mihin vain. Keksikää sellainen.
Jos minulla on ummetusta, kaivakaa lusikalla.
Paras säästetään aina viimeiseksi.
"Saanko tehdä peräsuolitutkimuksen?"
Joudun sanomaan: "Mielellään." Minut saisi mieluummin yllättää.
"Heippa. Tuokin on kunnossa. Kiitos."
Kun lääkäri pesee käsiään, hän kysyy, haluanko huoneeseen toisen henkilön.
Tungetko sormen perseeseeni ja pyydät kaverisi katsomaan? Ei, kiitos.
Siinä sitä sitten maataan housut nilkoissa,
polvet erillään kuin sammakko.
Pallit tutkitaan ensin.
Minua jännittää, joten pallit ovat kateissa.
Lääkäri kaivaa ne esiin kuin kilpikonnan pään.
Ne ovat käpristyneet kauhusta.
Se on saatanan hirveää.
Pelkkä ajatteleminen karmii.
Siihen verrattuna sormi perseessä on ihan kiva.
Tai ei kiva, en käy siksi.
"Tulin takaisin." "Kävit eilen." "Maksan kyllä."
Kerran minua hoiti vanha mies.
Siis lääkäri, ei kuka tahansa vanhus.
"Lääkäri ei päässyt, joten tulin tuuraamaan."
Hän oli vanhan liiton yleislääkäri, noin 75, solmio ja pikkutakki.
Hän istui nojatuolissa. Minä en maannut vaan seisoin.
Hän käski minun laskea housuni.
Hän oli lyhyt, pää pallieni korkeudella.
Minua jännittää lääkärissä, joten höpötän hirveästi.
Yritän kai hämätä, ettei syöpää löytyisi.
Hän tunnusteli pallejani. Minä kysyin, mitä hän etsii.
Yleensä lääkärit hyssyttelevät.
Tämä tyyppi sanoi: "Hyvä kysymys!" ja alkoi luennoida syövästä.
Siinä sitä jutusteltiin.
Lääkäri paasasi kauan. Hän oli elementissään.
Tuntui epäkohteliaalta peitellä paikkojaan, joten seisoin näin.
Urheilen toisinaan.
Liityin kuntosalille, joka on kotikadullani.
Kyllästyin kotikuntosaliini.
Mietin, että jos maksan vuoden etukäteen, se saisi minut käymään salilla.
Sitten muistin, että olen sikarikas.
Voisin liittyä uudelle salille joka päivä ja maksaa kaksi tonnia.
"Nähdään huomenna." "Eipä nähdä."
Käyn salilla kerran kuukaudessa.
Treenaan kymmenen minsaa ja hölkkään kotiin.
En käytä pukuhuoneita. Ne ovat jotenkin karmivia.
En tiedä, onko naisilla tätä samaa, mutta miehet ovat ylpeitä värkeistään.
Minä otan minuutin suihkun ja vedän housut jalkaan nurkassa.
Miehet saapastelevat alasti ennen ja jälkeen suihkun.
Yksi tyyppi suihkutteli epäilyttävän kauan.
Hän ei edes kuivannut itseään,
vaan käveli peilille ja alkoi laittaa tukkaansa.
Kerran pukkarissa oli läski kaveri.
Hän oli tosi iso, 150-kiloinen, ja seisoi alasti vaa'alla.
Hän kökötti siinä ikuisuuden.
Se mies ei ollut pyrkimässä astronautiksi.
Itsensä voi punnita housut päällä ja vähentää niistä jotain.
En kuittaile. Olen itsekin läski, koska syön ja juon liikaa.
En tuomitse läskejä vaan ymmärrän.
Jos näen lihavan ihmisen, tiedän, että hän on syönyt ylenpalttisesti.
Jos näen läskin pariskunnan, se toimii.
Pariskunnan läskejä taaperoita kylläkin käy sääliksi.
Äiti sanoo: "Lapsi tykkää kakusta." Totta kai pieni nisäkäs kakusta tykkää.
Olemme sama laji kuin 200 000 sitten. Metsästäjä-keräilijän aivot.
Biologiamme ei ole modernin ylenpalttisuuden tasolla.
Kun ostaa kakun, joka on täynnä rasvaa ja sokeria,
aivot käskevät syödä, koska huomenna ei ehkä ole ruokaa.
Mutta jääkaappi on täynnä ja äiti tilaa lisää.
Lääkäritkään eivät saisi enää sanoa, että ihminen on ylipainoinen.
Ei lääkäri yritä nolata potilasta vaan pelastaa tämän hengen.
Eräs koulu yritti kieltää sanan "ylipainoinen", koska se loukkasi…
Pyöreitä lapsia.
Se on asiallinen sana. Korvasimme sillä sanan "läskimooses".
Sanoja ei pidä muuttaa, kun yksi ihminen loukkaantuu.
Ei sana "ylipaino" loukkaa lihavia. Hehän ovat leppoisia.
Läskit ovat tällaisia.
He menevät lääkäriin näin.
Lääkäri sanoo: "Helkkari."
"Olenko ylipainoinen?" "Sairaalloisen liikalihava."
"Mitä se tarkoittaa?" "Että kuolet siihen."
"Nyt hetikö?" "Ensin diabetes vie jalkasi."
"Sydämesi ja keuhkosi pettävät sitten myöhemmin."
"Voinko tehdä mitään?" "Ala treenata ja syödä terveellisesti."
"Ai niin!" "Muttet aio tehdä sitä."
"En niin."
Sääliksi käy, vaikka vika on heidän.
Aiheesta on paljon dokumentteja.
Ihmisiä siirretään nosturilla sairaalaan.
Jos roikkuu nosturista tähän tapaan -
ja näkee kuvausryhmän,
tietää mokanneensa.
On varmasti kurjaa herätä, kun jalat on amputoitu.
He itkevät, minä itken. He syyttävät itseään.
Sitten he alkavat miettiä, etteivät käyttäneet jalkojaan.
Sitten tulee lounasaika.
Potilas huikkaa: "Ethän heittänyt jalkoja pois?"
Käyttäydytkö työväenluokkaisesti rakennusmiesten lähellä?
Minä käyttäydyn. Saatan käyskennellä puistossa -
runokirja kainalossa, huivi olalla, Brahmsia hyräillen.
Rakennusmiehille huikkaan: "Mitä runkkarit?"
En tiedä, miksi yritän tehdä heihin vaikutuksen.
Ihmisten käyttäytyminen kiehtoo minua.
Kuten sanoin, yritämme selittää maailmankaikkeutta -
mutta samalla näemme luonnon oman itsemme kautta.
Miksi olemme täällä? Olemmeko geenien vai ympäristön tuote?
Psykologi Piaget'lta kysyttiin,
onko biologia vai kasvatus tärkeämpi älykkyyden kannalta.
Hän vastasi: "Onko pituus vai leveys tärkeämpi pinta-alan kannalta?"
Olisi sanonut, ettei tiedä.
Psykologia, psykiatria ja neurotiede ovat lapsenkengissään.
Emme tiedä aivoista paljoakaan. 150 vuotta sitten emme tienneet mitään.
Kaikki oli henkistä.
Jos ihminen ei ollut valkoinen hetero ja naimisissa,
hänellä oli henkisiä ongelmia.
Homoseksuaalisuus oli mielisairaus, josta joutui laitokseen.
Naimattomat äidit suljettiin laitoksiin loppuiäkseen.
Nykyään olemme suvaitsevaisempia.
Minusta homma alkaa mennä liian pitkälle. Mikään ei ole mielisairautta.
Mikään asia ei ole sairasta.
On pelkkiä syndroomia, addiktioita ja mieltymyksiä.
Voisin asennuttaa itselleni pyörät ja sanoa itseäni raitiovaunuksi.
Jos se on sinusta sairasta, olet ahdasmielinen.
Tuo vitsi oli heikko. Asiasta on vitsailtu jo liikaa.
Jätän vitsin mukaan ihan vain ihmisiä ärsyttääkseni.
Olen puhunut AIDSista, nälänhädästä, syövästä, holokaustista ja pedofiliasta,
mutta vain identiteeteistä ja transihmisistä ei saa vitsailla.
He haluavat tasa-arvoa. Siksi otan heidät mukaan.
Tiedättekö?
He tietävät, että vitsailen muusta. Miksi tarkoittaisin tätä?
Eivät vitsit ole ikkunoita sieluuni.
Omaksun minkä vain asenteen huumorin vuoksi.
Voin esittää oikeistolaista, vasemmistolaista, fiksua, tyhmää.
Tärkeintä on olla hauska.
Tosielämässä kannatan transihmisten oikeuksia.
Transoikeudet ovat ihmisoikeuksia.
Toteuttakaa itseänne. Olkaa sitä mitä koette olevanne.
Mutta jos sen verran tulisitte vastaan, että leikkaatte kalun pois.
Sitä minä vain.
Ei vitsailu tarkoita vastustamista. Vitsailin identiteetin itsemäärittelystä,
mutta lapsuudessani olisin hyödyntänyt sitä.
Olisin sanonut: "Äiti, olen trans." "Mitä?"
"Joko olen trans tai tarvitsen uuden pyörän."
"Sitten tarvitset uuden pyörän."
"Ihan miten vain."
Kasvoin 1960-luvulla. Jessus.
Vanhempani eivät olleet tuollaisesta kuulleetkaan.
Entä jos olisinkin teini näinä moderneina aikoina -
ja minulla olisi hippivanhemmat?
"Äiti, isä, olen trans." "Ihanan trendikästä."
Isä haluaisi valita minulle vaginan. "Kiitos, isi."
Sitten menisin hoitoihin ja kasvattaisin tukan.
Teettäisin ison pimpin, kun joku muu kerran maksaa.
"Isä, yritätkö lahjoa minua? Haista paska."
Iso pimppi, tissit ja…
Astuisin ulos ovesta naisena. Olisin Vicky Gervais.
Olisin ihan oikea nainen.
Suuntautumista ei voi muuttaa, joten olisin lesbo.
Olisin lesbo nimeltä Vicky Gervais.
Olisin varmaan aika miehekäs.
Tykkään siitä muodista. Farkut, musta T-paita, lyhyt tukka, parta.
Ei, vaan olisin ihan oikea lesbo nimeltä Vicky Gervais.
Menisin Brightoniin.
Kävelisin lesbobaariin.
Hakkaisin kaikki biljardissa.
Tämän vitsin huipennus on surkea.
Nauttikaa vain matkasta.
Etsisin baarista nätin lesbon.
Tämä on noloa ja lapsellista, mutta otan tämän mukaan.
Etsisin nätin lesbon ja…
Tämä on säälittävää jopa minulta.
Pokerinaamani pettää.
Lähestyisin häntä näin. "Moi, oletko lesbo?"
"Joo. Entä itse?" "Todellakin. Katso tätä."
"Onpa hieno pimppi." "Kallis se olikin."
"Mitä?" "EI mitään."
Kosiskelisin häntä täysillä.
Lausuisin lesbokohteliaisuuksia.
"Tosi hienot Doc Martensit."
"Kiitos."
"Onpa isot korvikset." "Joo."
"Mennäänkö meille lesboilemaan?" "Jos nyt vähän."
Riisuisimme vaatteet. Tisuttelisin häntä, tai…
Jotain pimppihommia. Tämän asennon ainakin tekisin.
Googlaisin, mitä pitää tehdä.
Hän kysyisi: "Haluatko panna minua dildolla?"
"Tottahan toki." Asettelisin dildon uuden pimppini päälle ja sitoisin nauhat.
Silloin tajuaisin hölmöyteni.
Sanoinhan, että vitsi on paska.
Voi taivas.
Rasismin kohdalla on selvää, onko se perittyä vai opittua.
Kukaan ei synny rasistiksi. Se opitaan.
Älkää suuttuko, mutten tykkää rasismista.
Kuunnelkaa perustelut. Olitpa musta, valkoinen, eurooppalainen, afrikkalainen…
"Niin, niin, mutta entä eskimot?" Rasistista, eikö?
"He ovat outoja." Eivät ole, vaan erilaisia.
"He asuvat lumessa." Lumi on heidän kotinsa.
"He pukeutuvat merileijonan nahkoihin." Ne ovat heidän vaatteensa.
Rasismissa on yksi ongelma.
Kun eskimo vedetään lumesta ja kuoritaan merileijonan nahasta,
hän on ihan vain kylmä vinosilmä.
Joten…
Sitä sanaa ei saisi enää käyttää.
On ihme, että sitä koskaan käytettiin. Se on laiska yleistys.
Ensimmäinen saapui meille. "Onpa sinulla vinot silmät, vinosilmä."
"Mitä?" "Olet vinosilmä."
"Vinosilmäkö?" "Niinkö?"
"Entä vaimoni?" "Naispuolinen vinosilmä."
"Mikset käytä nimeäni?" "En tiedä sitä."
"Se on Ling." "Ling, vai?"
"Onko se etu- vai sukunimi?" "Molemmat."
"Ling Ling?" "Halojaa?"
Tuota…
Muistakaa se ironiajuttu.
Lisäksi minä en sanonut tuota,
vaan pieni vinosilmä.
Hän ei loukkaantunut.
Tuo leikataan pois.
Voikohan tästä esittää mitään?
Tämä vitsi on OK.
Oliko kellään koulussa pedofiiliopettajaa?
Aplodeja pedofiiliopettajille!
Helkkari. Uskomatonta.
Nykyään kilpaillaan poliittisessa korrektiudessa.
Kohta sana "pedofiili" kielletään.
Pitää sanoa "riippuvainen lapsista".
Ihmiset menevät lääkärille: "Taidan olla riippuvainen lapsista."
"Voi sinua raukkaa. Miltä tuntuu?" "Haluan hyväillä lapsia."
"Se kuuluu oireisiin."
Ei hätää. Istu alas.
Lähetämme sinut hoitoon, jossa sinut vieroitetaan lapsista."
"Miten se toimii?" "Tiedätkö huumeiden korvaushoidon?"
"Joo." "Sinulle annetaan kääpiöitä."
Voisi se toimiakin.
"Miten se toimii, tohtori?" "Mietitäänpä hetki."
"Laitokseen on palkattu paljon kääpiöitä.
Emme ole auki joulunäytelmäkaudella. Heillä on muuta menoa.
Kannattaa siis tulla helmikuun ja marraskuun välillä.
Laitoksessa on koulupukuihin puettuja kääpiöitä.
He juoksentelevat ympäriinsä.
He ovat vapaita kuin luomukanat.
He näyttävät kuusivuotiailta mutta ovat täysi-ikäisiä.
Heille maksetaan palkkaa.
Valitse yksi, vedä housut alas, tartu…"
"Olen pedofiili, en homo."
Onkohan pedofiilipiireissä homofobiaa?
Yksi on hetero, sieppaa pikkutytön ja vie tämän metsään.
Hän näkee toisen pedofiilin pojan kanssa ja tuhahtaa: "Hintti."
Lontoossa yritettiin kieltää pedofiilien asuminen koulujen lähellä.
Eivät pedofiilit laiskoja ole.
Monet ovat bussikuskeja. Helppo homma.
Juttuni pedofiiliopettajasta on totta. Vuosi oli 1976. Olin 14-vuotias.
Se opettaja oli säälittävä. Hän oli parikymppinen ja hermostunut.
Hän oli homo ja ajautui suhteeseen 16- tai 17-vuotiaan pojan kanssa.
Nykyään se olisi laillista, silloin ei.
Ope sai potkut. Juttu oli iso skandaali.
Kun tulin kotiin, äitini kysyi: "Koskiko hän sinuun?"
"Ei koskenut." "Oletko varma?"
"Olen." "Et sitten kelvannut."
Äiti kiusasi minua,
koska en kelvannut seksuaalisesti hyväksikäytettäväksi.
Entä jos olisin päättänyt näyttää äidille?
"Mistä tulet keskiyöllä?" "Otin suihin bussikuskeilta."
Sellainen äitini oli.
Hän oli reilu mutta suorapuheinen.
Hän auttoi aina mutta varasi oikeuden valittaa.
Meillä oli naapuri nimeltä Dawson. Hän oli 25 vuotta äitiä vanhempi.
Kun äiti oli 60, rouva Dawson oli 85. Äiti oli hänen viimeinen ystävänsä.
Hän asui yksin. Äitini hoiti hänen ostoksensa ja kotityönsä.
Hän teki lounaan, piti seuraa, teki päivällisen… Sitä jatkui.
Kerran soitin kotiin ja kysyin, missä äiti oli ollut aiemmin.
"Olin Dawsonilla." "Miten hän voi?"
Äiti vastasi: "Hän kieltäytyy kuolemasta."
Minulla on hyviä muistoja Readingista.
Siksi en käy siellä koskaan.
Törmään usein Readingin ihmisiin. Heille ei mikään riitä.
"Tunnetko Norman Taylorin?" En koskaan tunne näitä ihmisiä.
"Hän tuntee sinut." "Esiinnyn telkkarissa."
"Kävitkö Ashmeadin koulua?" "Kävin."
"Tunnet Pete Shepherdin." "Milloin hän opiskeli?"
"Vuonna 1993." "Olin silloin 31-vuotias."
"Hän tuntee sinut." "Onko hänellä telkkari?"
Siinä se selitys tulikin.
Tykkään aidoista vanhoista tarinoista, en mistään viihdealan jutuista.
Ennen kiertuetta mietin aina, miten elämäni on muuttunut.
Tällä kertaa keksin, ettemme ole halailleet pariin vuoteen.
Minusta se oli parempi. En tykkää halailusta.
Se tuntui nololta. Lapsena en halaillut ketään.
Kasvoin työväenluokassa. Ei siellä halata miespuolisia sukulaisia.
Heitä kiusataan ja ärsytetään. Se on halauksemme.
Kerron esimerkin isäni hautajaisista. Olin hautausmaalla veljeni kanssa.
Bob poltti tupakkaa.
Mike-setämme tuli paikalle. Emme olleet nähneet 25 vuoteen.
Hän oli nyt jo 75 eikä mitenkään hyvin säilynyt.
Hän tervehti meitä.
Bob tunnisti hänet ja sanoi: "Ei helvetti."
"Kannattaanko sinun edes mennä välissä kotiin?"
Mike-setä nauroi ja sanoi: "Sinuakin on hauska nähdä."
Se oli heidän halauksensa. Kerron toisen esimerkin.
Kouluaikainen paras kaverini oli nimeltään Mark.
Teimme kaiken yhdessä. Pidimme välivuoden ja pidimme hauskaa.
Se oli paras kesä ikinä.
Sitten Markin isoäiti kuoli. Mark oli asunut hänen kanssaan.
Mark tuli luokseni suoraan hautajaisista.
Hän istui siinä mustassa puvussaan. En tiennyt, mitä sanoa. Ei halailua.
Kysyin: "Millaista siellä oli?" "Kamalaa."
Se oli polttohautaus. Menimme katsomaan savua.
Sitten tuuli puhalsi sen naamallemme."
"Joutuiko sitä suuhusi?" "Joutui."
Otin riskin ja kysyin, maistuiko se kitkerältä. "Joo."
"Se oli isoäitisi klitoris."
Mark sanoi: "Ei saatana, Rick."
Sitten hän alkoi nauraa, ja se oli halauksemme.
Kerron viimeisen tarinan. Sekin on totta.
Tositarinani ovat muuten oikeasti totta.
Koulutarinat ovat parhaita, ja tämä on niistä paras.
Vuosi oli 1976. Olin14-vuotias.
Luokallamme oli eräs Gary Masterman.
Hänellä puhkesi Tourretten oireyhtymä. Sen vuoksi hän kiroili paljon.
Opimme siitä aamunavauksessa. Kaikki tunsivat hänet.
Hän oli suosittu ja mukava. Nimi oli Gary Masterman.
Joskus kiroilu oli yllättävän osuvaa.
Kerran meitä opetti nuori naisopettaja nimeltä neiti Wilkie.
Hän oli taululla ja pyysi meiltä ideoita. Aihetta en enää muista.
"Simon, mitä sanot? Tuohan on hyvä ajatus."
"Entä Brian? Oikein hyvä."
"Gary?" "Panen sua sormella, ope."
Ope kysyi: "Oliko muita?"
Hän osoitti Sean Dixonia.
Sean sanoi: "Voin mäkin panna."
Kiitos ja hyvää yötä.
Tekstitys: Anne Aho