Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dobra večer, dame i gospodo.
Molim vas, poželite dobrodošlicu
čovjeku koji ovo zaista ne mora raditi.
Rickyju Gervaisu.
Dobra večer.
Dobra večer. Hvala.
Tiho. Hvala.
Ne, tiho.
Hvala, ali jebeno začepite.
Bez jebenih povika ili… Samo se smijte.
Ne, hvala. Tiho. Smirite se, ljudi.
Tiho!
Snimam ovo. Šutite, pizde!
Puno vam hvala.
Dobro došli u show.
Nije show. Nema plesača ni žonglera.
Samo tip koji govori, a to je ono što stand-up komedija i jest.
Tip koji govori.
Seksizam.
Što je sa smiješnim komičarkama?
Poput…
Ne.
Dobro, ne.
Neću to raditi. To je bila ironija, dobro?
Bit će toga tijekom nastupa. Možda ćete primijetiti.
To je kad kažem nešto što ne mislim zbog komičnog efekta,
a vi kao publika smijete se krivom
jer znate što je pravo. To je način satiriziranja stavova.
U prvoj šali koristio sam stari seksistički klišej
da žene nisu duhovite. Inače znam da postoji hrpa smiješnih žena,
poput…
Evo opet. Dobro ste uočili.
Stvarno postoje.
Dame Edna Everage. Ona je…
Eddie Izzard.
Ona je sjajna, zar ne?
Nije samo odlična komičarka, nego i sjajna glumica, zar ne?
Bila je briljantna u onom filmu kao muškarac koji…
Dobro je opet biti ovdje.
Opet sam se zaljubio u stand-up na zadnjoj turneji.
Nastupao sam posvuda. Netflix ga je kupio za rekordan iznos.
Bio je najgledaniji specijal godine. Pomislio sam: „Sad me svi vole.”
Onda sam dobio ovaj tweet.
Stvaran tweet.
„Nazivaš se komičarem?”
Zna da se tako nazivam.
To piše u mojoj biografiji na Twitteru.
„Nazivaš se komičarem?
Smiješan si kao…”
Mislio sam da će pucati na najgore
i reći „Miranda” ili…
Ma dajte!
Ma dajte, ljudi. Nemojte…
Šalim se. Dobro.
„Nazivaš se komičarem?
Smiješan si kao prdac na bebinom sprovodu.”
Pokušavao me povrijediti.
Ali pogriješio je kad je odabrao nešto što bi bilo urnebesno!
Kao da bi to bilo… Prdac na bebinom sprovodu?
Velika crkva u kojoj sve odzvanja.
Svi samo tiho jecaju.
Sićušni lijes.
I netko prdne?
Smijali biste se.
Čak i da je vaša beba. Znate? Ne.
Ako ste na sprovodu, mrtva je već tjedan dana.
Vjerojatno vam treba smijeha.
Osobito ako ste otac.
Majci bi vjerojatno još bilo teško uvidjeti „smiješnu stranu”.
Ah, žene!
Ne sve žene.
Mislim na staromodne žene. O, Bože!
Znate, one s maternicama.
Ti jebeni dinosauri.
Ne, volim nove žene. Sjajne su, zar ne?
Nove koje viđamo
u zadnje vrijeme.
One s bradama i kurcima. One su…
Stvarno su zlatne. Volim ih.
Staromodne se žale: „Žele koristiti naše zahode!”
„Zašto ne bi?”
„Za dame su!”
„One i jesu dame. Pogledaj im zamjenice.
Što to na ovoj osobi nije damski?”
„Pa njegov penis.”
„Njezin penis, jebena šovinistice!”
„Što ako me on siluje?”
„Što ako te ona siluje?
Jebena TERF kurvo!”
No taj tweet sažima komediju, zar ne?
Kako je subjektivna. Neki će osobu smatrati urnebesnom,
a neki nimalo duhovitom.
Kad mi netko kaže da drugi komičar nije smiješan,
čak i ako se slažem s njima, reći ću:
„Ne smiješ to reći. Moraš reći da tebi nije smiješan.”
Mrzim kad kažu: „Ta je šala bila uvredljiva.”
Ne, moraš reći da je smatraš uvredljivom.
Jer je riječ o osjećajima, koji su osobni.
I puno je tipova komedije i komedija se razvija.
Trenutačno postoji nova vrsta, osviještena komedija.
Ne, vrlo je progresivna, znate?
Ima klubova u kojima komičar mora potpisati
da neće reći ništa kontroverzno niti nešto što će nekoga uvrijediti.
To je siguran prostor za publiku. Osviještena komedija.
Malo sam je gledao
i odlučio da bih radio gledao kako Louis CK masturbira.
Ne smijem ga više spominjati. Otkazan je.
Nije dovoljno da se ispričaš i kreneš dalje.
Kao jadni Kevin Hart. Dobio je posao domaćina Oscara.
Na Twitteru je govorio da to želi raditi cijeli život.
A onda je netko našao deset godina stare tweetove.
Bili su to djetinjasti, homofobični tweetovi.
O njegovom sinu. Rekao je: „Moj sin radi to i to.
Samo da nije gej.”
Digla se golema prašina. Rekao je: „Nisam homofobičan.”
Izbrisao ih je i rekao: „Žao mi je.”
Deset godina poslije netko je našao sliku zaslona i rekao: „Vidite ovo.”
Oscari kažu: „Opet se ispričaj.”
On kaže: „Ne, već jesam. Ne mogu stalno.”
I ima pravo. Ako ispričavanje i unapređivanje nema smisla,
mogao bi to opet tvitati.
Tako se ja nosim sa sranjima.
Ali ako ste tip osobe koja uživa u otkazivanju drugih
za nešto prije deset godina,
osiguravate da ćete i sami biti otkazani
zbog nečega danas.
Ne možete predvidjeti što će biti uvredljivo u budućnosti.
Ne znate koja će rulja dominirati.
Najgore što možete reći danas jer ćete biti otkazani i dobiti prijetnje…
Najgore što možete reći jest: „Žene nemaju penise.”
E to nitko nije mogao predvidjeti.
Ne postoje tweetovi stari deset godina…
Nema desetogodišnjeg tweeta koji kaže:
„Žene nemaju penise.”
Znate zašto? Nismo mislili da to moramo reći.
Liam Neeson.
Umalo su ga otkazali, zar ne?
Liam Neeson. Sad,
ne znam zašto je ispričao tu priču.
Ali jest, na medijskoj promociji, novinaru.
Počeo je govoriti:
„Prije 30 godina
moja prijateljica je došla kući nakon što su je silovali.”
I… Taj dio nije smiješan.
Rekla je da je silovana. Pitao je kako je tip izgledao.
„Rekla je da je bio crnac. Uzeo sam pendrek
i izašao tražeći prvog crnca.
Ništa nije bilo. Došao sam k sebi.”
Ali čudno je u toj priči: tko to ima pendrek?
Ali bilo je čupavo.
Otkazali su premijeru zbog reakcije.
Ljudi su htjeli izbrisati film. I razumijem.
Neki ne mogu odvojiti umjetnost od umjetnikova života.
Poznajem Liama. Radio sam s njim. Divan je.
Nipošto nije rasist. No kad je to izašlo,
čak sam se i ja pitao hoću li se ikad više smijati na Schindlerovu listu.
I dalje mi je smiješan taj film, očito.
Ali sad se ljudi toliko vrijeđaju i to se shvaća ozbiljno.
„Otmjeni komičar piše za snobovske novine.”
„Oni postavljaju pravila komedije.”
I stvari poput:
„Meta komedije mora biti visoko, nikad nisko.”
Meta katkad mora biti nisko,
kao kad tučete invalidsko dijete.
Znate?
Ako budete ciljali gore, malo će vam govno pobjeći.
Volim tu šalu jer naglašava
razliku između metaforičke mete šale
i stvarne mete.
Ali ljudi nas danas uvjeravaju da su riječi stvarno nasilje.
Smijali ste se na šalu o mlaćenju invalidskog djeteta.
Nitko nije stradao. Da sam zaista dovukao invalidsko dijete
i počeo ga mlatiti, ne biste se smijali, zar ne?
Zato tog dijela više nema.
No ljudi se razmeću svojom osviještenosti.
Pokušavaju potopiti druge da podignu svoj status
i govore: „Ne, mi štitimo manjine.”
Zapravo govore da manjine nemaju smisao za humor i gledaju ih s visoka.
I shvaćam kako je to biti brojčano nadmašen.
U ovoj zemlji imamo samo pet posto crnaca, pet posto Azijaca
i pet posto LGBTQ članova. Sitni brojevi.
Sad, ja sam bijeli heteroseksualni multimilijunaš.
Nas ima manje od jedan posto.
Ali kukam li ja? Ne!
Ne smeta mi. Ja samo idem naprijed. „Naprijed, Rick!”
„Samo se nastavi bor…”
Ja sam kao Rosa Parks, znate?
No ja sam se borio za pravo da nikad ne moram sjesti u bus.
Ljudi se žale na ono što ne moraju gledati. Ne utječe na njih.
Opet, svi imaju pravo biti uvrijeđeni i žaliti se,
ali moraju znati da mi ne pokušavamo vrijeđati.
To nije cilj. Pokušavamo vas nasmijati.
Zabaviti vas.
Ovako.
Improviziram…
Ako večeras kažem nešto tako uvredljivo
da u životu niste čuli nešto tako jebeno zapanjujuće,
ne radite scenu.
Idite na blagajnu. Ne mogu vam odmah vratiti novac.
Ali možete ispuniti obrazac
koje ću onda uzeti i na njih se posrati.
To su pravila komedije.
Natpriroda. Zašto Natpriroda?
Iz dva razloga.
Prvo, želim raskrinkati natprirodno.
Ne vjerujem ni u što natprirodno. Vjerujem da je sve što postoji dio prirode
i može se objasniti, ako ne sad, onda s vremenom.
Osim toga, Natpriroda jer je priroda dovoljno nadređena.
Nevjerojatno je da uopće razgovaramo o tome.
Jedina smo vrsta koja dopušta da se svemir shvati.
Šanse da smo uopće ovdje,
šanse da vi kao vi postojite sad,
šanse su da ta sperma pogodi to jajašce 400 trilijuna naprema jedan.
Mislim da je život poput praznika.
Ne postojimo 13 i pol milijardi godina,
onda dobijemo ovih 80-ak, uz malo sreće,
a onda umremo i više nikad ne postojimo. Neke i to vrijeđa.
Kažu: „Ne smiješ to reći. Ovo ne može biti slučajnost.
Predobro je. Mora da je to netko napravio.
Preposeban sam. Ne mogu samo ne postojati.
Živjet ću opet. Ići ću u raj.
Bit ću s bližnjima ili se vratiti kao duh i hodati među vama.”
Ili: „Reinkarnirat ću se. Vratit ću se kao netko drugi.”
To bi samo bio netko drugi.
Samo se to dogodilo. Nisi umiješan.
To je samo netko drugi, zar ne?
Mnogi vjeruju u reinkarnaciju.
Neki tvrde da se sjećaju tko su bili u prošlom životu.
Postoji društvo u Americi, naravno…
U Kaliforniji, naravno.
Sjećaju se tko su bili u prošlom životu.
Uvijek su netko poseban u prijašnjem životu.
Ne toliko u životu koji sad imaju.
Gledao sam dokumentarac o njima.
Svake godine imaju zabavu „Dođi kakav si bio”
na koju dođu odjeveni kao osoba koja su bili u prošlosti.
Dva Napoleona.
Barem je jedan od njih jebeni lažov.
Nema reinkarnacije. Nema duhova.
Gledali ste emisije o lovu na duhove? Ima ih na stotine.
Već godinama. Slavni lovci na duhove.
Diljem svijeta,
na tisuće sati snimki
da nikad nisu vidjeli duha. Nijednoga.
Sve samo: „Što je to bilo? A, to je samo bio… Nije…
Jesi li čuo? A, to si bio ti?
Ništa.”
Zamislite da su takve emisije o životinjama.
Zamislite da sve ove godine David Attenborough govori:
„Ovdje, na Kilimanjaru, vidimo…
A, to nije…
A uz obale Limpopa neuhvatljiva…
A, ne, nije…”
Prestali biste gledati pizdu.
Nikad nisu vidjeli duha.
Emisije o lovu na pedofile, pak…
U ekipi je obično par za svaki slučaj.
Osobito u produkciji BBC-a.
Ma šutite!
Nema reinkarnacije, duhova, raja. Bar ja mislim.
Neki to ne prihvaćaju. Ispituju me kad čuju da sam ateist.
„Uopće ne vjeruješ u Boga?” Kažem im: „Ne“.
„Moliš li se?” Kažem: „Ne.“
„Zašto se ne moliš za slučaj da postoji Bog?”
Kažem: „Zašto ne stavljaš češnjak na vrata za slučaj da postoji Drakula?”
Nemam problema s molitvom.
Znam hrpu dragih kršćana, muslimana i židova
i ako su mi bližnji bolesni, kažu da se mole za njih.
Uvijek im zahvalim jer je to lijepa gesta.
Da kažu: „I otkazali smo kemoterapiju”,
rekao bih: „To nemojte.”
Molitva? Samo daj.
Ali pomolimo se i usto napravimo kemoterapiju, može?
Jer to će biti isto kao samo kemoterapija,
pa svakako zadržimo tu opciju, dobro?
Nadrapao sam na Twitteru zbog molitve.
Sjećate se onoga groznog uragana u Oklahomi prije par godina?
Ljudi su izgubili živote i imovinu. Donirao sam Crvenom križu.
Tvitao sam o tome i dodao link za donaciju,
da im pomognem.
Jedan od onih površnih časopisa iz Amerike
tvitao je nešto što me iznerviralo.
Tvitali su: „Beyoncé i Rihanna šalju molitve Oklahomi.”
Odgovorio sam: „Osjećam se kao pizda. Ja sam samo slao novac.”
Netko mi je jednom tvitao:
„Bi li došao umirućem djetetu i rekao mu da nema raja?”
Napisao sam: „Plaća li se nastup?”
Briga me vjerujete li, u što vjerujete, kome se molite.
Ne utječe na mene.
Ja mislim da je priroda dovoljna.
Ne trebaju nam anđeli
i jednorozi. Imamo jebenu hobotnicu.
To zaista postoji.
Osam nogu, devet mozgova, tri srca i kljun.
Odluči se, jebote. Što to radiš?
Čudnovati kljunaš, jednootvor.
Kad su ga otkrili, mislili su da je prevara
jer proizvodi jaja i mlijeko.
Mogao bi napraviti svoju kremu. Ne radi to, ali mogao bi.
Mogao bi. Svakako.
Iako znamo da su šanse da uopće postojimo strašno male
i da je život kratak,
tratimo ga brinući se o onom što se možda neće ni dogoditi,
što neće biti važno za tjedan, kamoli za godinu.
Ja sam grozan. Stalno se brinem.
Ležim budan noću razmišljajući što sve može biti,
a mrzim stres.
Zato pokušavam izbaciti stres iz života, što je zaista stresno
jer moram imati plan A i plan B i plan C.
Ako obavim sav posao,
naredim si da ne smijem raditi.
„Samo čaša vina. Opusti se.”
Ako nešto uđe kroz vrata, pitam: „Koji je to vrag?”
Obično je novac.
Jasno.
A Jane, moja djevojka, kaže: „Idemo vidjeti.”
Pokušava me smiriti. S Jane sam već skoro 40 godina.
I mi… Hvala.
Uvijek smo imali mačke
jer je Jane davno čitala da uz mačke dulje živiš
jer sprečavaju srčani i moždani udar ako si živčan.
Pokušavala mi je spasiti život.
Zato smo oduvijek imali mačke.
Mislim da djeluje. Ako sam pod stresom,
pitam gdje je mačka.
Zaspala je. „Probudi se!”
„Što hoćeš?”
Nego, milujem mačku i mislim: „Tako sam nervozan.
Vidi, ona je opuštena.”
A onda mislim: „Nije fer.” I to me malo iznervira.
Ja imam cijeli svijet na leđima,
a ona ni svijest ni grizodušje. Nema mačke s grižnjom savjesti.
Nećete nikad ući u sobu i zateći mačku u ovoj pozi.
Pitate: „Što te muči?”
„Što me muči?” „Da.”
„Sve jebeno sranje unutra. To me muči.”
„Na primjer?” „Onaj prokleti miš kojeg sam ubila.”
„Vjerojatno je imao obitelj.”
„Vjerojatno.”
„Nisam ga morala prvo mučiti.”
Živo im se jebe.
Da je mačka dovoljno velika, ubila bi vas i pojela.
One su suprotne od pasa.
Ovo sažima razliku između mačaka i pasa jednom zauvijek.
Mačka ima bodljikavi penis.
Istina. Guglajte to.
Oprezno. Ali znate…
Bodljikavi penis. Iz dva razloga.
Prvo, drži ženku na mjestu tijekom parenja.
Lako se uvuče, a onda: „Pobjegla bi? E, ne može.”
Drugo, kad se povlači, boli, što uzrokuje ovulaciju ženke.
Smisli drukčiji način, čovječe.
Sad mislim da možda postoji Bog
jer je on stvorio mačke i pse.
Rekao je: „Bam, evo ga.
Mačke i psi, vi ste recimo krzneni sisavci.
Živite kod kuće. Dobro vam je. Hrane vas.
Kakvom se penisu nadate?
Pas?” „Nije važno.”
„Što god… Bit će najbolji penis na svijetu.
Samo nešto što mi se slaže s kombinezonom.
Možda krzneni brežuljak. Da se sviđa psicama.
Mali krzneni brežuljak s malim ružičastim ružem.”
„Krzneni ruž. Dobar izbor.”
„Mačak?”
„Daj mi dršku za jebanje s kukama.”
Mačka je jedina životinja koja je sebe pripitomila. Istina je.
Ušetala je u civilizaciju prije 10 tisuća godina
i rekla: „Mijau. Hranite me.”
„Mijau” su izmislile za nas. Divlje to ne rade.
„Mijau!” Naučile su da mi… „Vidi!”
I pali. Moja se glasa: „Mijau!” „Vidi!”
Dajem joj da radi što god hoće. Spava gdje hoće.
Ako dobijemo pošiljku u pošti,
ja je otvorim i ona uđe u kutiju,
ne mogu je baciti.
Imamo ih 17 po cijeloj…
vili.
Ako nam legne u krilo dok gledamo televiziju,
ne mičemo se. Čak i ako moramo piškiti.
Ono će drugo ići po pića cijelu večer.
A ljudi mi kažu: „Razmazio si tu mačku.”
Da, razmazio sam je. To je mačka.
Nije osoba.
Što se može dogoditi
ako razmazite mačku?
Neće odrasti i postati Boris Johnson.
Ne, ne govorim o politici.
Iako se baš i ne snalazi.
Za početak, rekao je da žene u burkama izgledaju kao poštanski sandučići.
Ne ovisi o Borisu Johnsonu što muslimanka nosi na licu.
Ovisi o njezinom mužu.
To nisu…
To nisu moja pravila.
To neće biti u specijalu.
Izreži.
Mačke, zar ne?
Ne, zaista volim mačke.
I jako volim pse. Nemamo psa jer obično previše putujemo.
No gdje god bili, u New Yorku ili Londonu,
svaki se dan šećemo da upoznamo pse
u Central Parku ili Hampstead Heathu.
Znam oko 200 pasa po imenu.
Uvijek vidim par malih prijatelja
i to me oraspoloži. Kao da su heroin.
Ako upoznate novog psa i dobri ste prema njemu,
premda vas prvi put vidi,
učinit će sve za vas. „Hoćeš bubreg?” Psi su sjajni.
Smiješan mi je onaj natpis na kućama,
„Čuvaj se psa”. Zbog toga bih ušao da ga upoznam.
Ako ne želite da vam ulazim u kuću,
stavite natpis koji kaže… Recimo „Čuvaj se side”.
Iako sida više nije što je nekad bila.
Ozbiljno. Sve te bolesti razočaraju,
ali to… Na svom vrhuncu sida je bio jebeno nevjerojatna.
Koronavirus? Odjebi.
Sidi nije ni do koljena.
Dva tipa u 80-ima.
Pita jedan: „Hoćeš mi popušiti?”
„Odjebi. Da imaš sidu, umro bih.”
A sad: „Dobro, daj. Uzimat ću doživotno tablete.”
Nema…
Ali u 80-ima je na to skočila kršćanska desnica,
i drugi fundamentalisti,
govoreći: „To je Božja kazna za homoseksualnost.”
Zamislite da to mislite. Što vam mora biti u glavi da to mislite?
Mislite da je Bog u raju
i gleda na civilizaciju
i odjednom kaže: „Dosta mi je ovog guženja.
Mislim, stvarno…
Dajte, dečki, što se tu događa…
Vidi ovo…
Upozorio sam ih. Piše u Bibliji.
Nema guženja.” Ne tim riječima.
Levitski zakonik 28,11.
„Ne liježi s muškarcem kao sa ženom,
to bi bila opačina kažnjiva smrću.”
Sve u svemu, bez guženja, dobro?
Rekao je: „Pretjeruju. Moram nešto napraviti.
Znam. Sida.” Tako.
Kao što je učinio sa svjetlom. „Jao, mračno je. Što ću?
Svjetlo. Neka bude svjetlo.”
Isto je s ovim. „Neka bude sida.”
I bi sida.
Ne na zemlji. Gore u njegovom laboratoriju.
Napravio je sidu, sve posložio,
strašne stvari. „Evo vas.”
Vi ih ne bi vidjeli, no on vidi.
Ovako.
Rekao je: „Vi ste sida.” „Mi smo što?”
Rekao je: „Vi ste sida.” „Što je to?”
„Najgora bolest na svijetu.”
Rekli su: „Sjajno.” A on je rekao…
Netflix je ovo već kupio, pa tko ih jebe.
„Vi ste sida.”
„Dobro, što radimo?” „Želim da ubijete homoseksualce.”
„Zašto?”
„Ne volim ih gledati.”
„Onda nemoj.”
„Nemam izbora. Sveprisutan sam, pa…
Upravo gledam kako se 50 milijuna ljudi guzi.
Pa, znate…”
„Dobro. Što ćemo raditi?”
„Spustit ću vas na zemlju.” „Gdje?”
„U Afriku, dobro?”
„Zašto u Afriku?”
„Ionako umiru.”
Ne govorim to ja. To je Bog. To Bog govori.
„Gdje u Africi?”
„Gle, u guzicu, dobro? Stavit ću vas…”
„Što, u sva govna?” „Da. Stavit ću vas u guzicu.
Ondje ćete odraditi svoj najbolji posao tijekom 1980-ih.
Dobro? Ugurat ću vas u guzicu.”
„A onda?” „Ovako.
Ako kurac uđe, on ne smije biti ondje.
Vi uđite u kurac.”
„Što, svi mi?” „Ne.
Neki od vas uđu u kurac, neki ostanu u guzici
za slučaj da dođe drugi kurac.
A znam to dupe i bit će drugog kurca.”
„Neki od nas ostaju u kurcu, neki u guzici.”
„Da.” „A onda?”
„Ubijte ih obojicu.”
„Dakle, da ubijemo sve homoseksualce?” „Da.”
„Čak i lezbijke?”
„Ne, ne lezbijke, dobro?”
„Zašto?”
„Jer njih volim gledati.”
Ali sve vas bolesti na kraju iznevjere, ne samo sida.
Nakon side došao je SARS.
Sjećate se? „Uništit će čovječanstvo.”
Nije. Onda ebola,
izjedajuća bolest. „Jao, ebola u Londonu!”
To se samo neka sestra pregrijala za vikend.
Onda virus Zika. Bebe se rađaju s pola glave.
Panika. Bez brige!
„Jao, trudna sam!”
Počni plesti kapu.
Znate?
Kad smo kod pobačaja…
Ne želim reći nešto kontroverzno,
no ja sam za slobodu izbora. Ne tiče se muškarca što žena radi s tijelom.
Ali…
Hvala. S druge strane, neki su protiv pobačaja.
Ne samo ljudi koji ga sami ne bi imali.
Ne žele da ga itko drugi ima. A među njima neki su militantni.
A među tima ima onih koji su jebeno…
U Americi su poput terorista.
Bombardiraju klinike, guraju fetuse kroz vrata
i imaju propagandnu mašineriju koja kaže:
"Liberali pobacuju bebe s devet mjeseci,
izvlače ih iz vagine i rastapaju.”
Luda teorija zavjere.
A sad imaju internet. Imaju fontove i memeove.
To im je kao znanost.
Ovo se vrti. Vjerojatno ste vidjeli.
Čuo sam različite verzije
koje tvrde da je riječ o pravom predavanju ili anketi.
Gluposti. Sve je izmišljeno. Ide ovako:
„Žena je trudna. Već ima petero djece.
Dvoje je gluho. Dvoje je slijepo.
Jedno je mentalno zaostalo.
Ona ima sifilis. Bi li trebala roditi bebu?
Ne?
Bravo. Upravo ste ubili Beethovena.”
O čemu govorite? To nema nikakvog smisla.
Neka bude fer. Da vidimo suprotno.
U redu, imamo drugu ženu. Trudna je.
Ima dvoje djece. Čuju, vide, pametna su.
Nema sifilis. Bi li trebala roditi?
Da?
Bravo. Upravo ste porodili Hitlera.
Ne želim reći nešto kontroverzno,
ali nisam obožavatelj Hitlera.
Saslušajte me. Imam svoje razloge.
Slušajte.
Kad god gledam znanstveno-fantastičnu seriju,
u jednoj epizodi uvijek izume vremenski stroj da ubiju Hitlera.
Ako uspiju, vrate se u sadašnjost
i gore je jer su poremetili prostorno-vremenski kontinuum.
Pa da! Da promijenite i detalj u povijesti, učinak bi bio katastrofalan.
Ja ne bih ništa promijenio, pa ni da mogu.
Moj je život predobar. Ne mogu toliko riskirati. Shvaćate?
Da znanstvenici kažu:
„Rick, ovako. Ne moraš se vratiti u prošlost. Samo pritisni gumb.
Ubit će Hitlera prije Holokausta, prije rata.
Sadašnjost će biti ista, samo ćeš biti malo više riđi.”
Rekao bih: „Ne.
Zašto bih ja patio?”
Ali u onim ulagivačkim intervjuima,
blesavim upitnicima na koje slavni odgovaraju,
uvijek je pitanje: „Što bi da imate vremenski stroj?”
I svi kažu: „Išao bih ubiti Hitlera.” Stvarno?
Išao bi kupiti dionice Microsofta, jebeni lažove.
Intervjuirao sam slavne na radiju u Americi.
Uvijek postavim to pitanje iz zezancije. I svi kažu:
„Išao bih ubiti Hitlera.”
Kažem im: „Mnogi su pokušali.”
Onda kažu: „Ne, ja bih ga ubio kao bebu.”
Dakle, vratio bi se i našao bebu Hitlera,
koja još nije ništa skrivila,
i zadavio je?
Osim toga, jeste li vidjeli Hitlera kao bebu?
Bože, presladak je!
Pogledajte to.
Pogledajte to lišce!
Vratio bi se i rekao: „Je li to Hitler?”
„Da.” Rekao bi mu: „Ti mali nacistiću!”
Znam što mislite. Zašto imam sliku…
bebe Hitlera na mobitelu.
To je moja stvar.
Pa što ako masturbiram na nju? I?
Pa da je to jedino na što masturbiram?
Nema žrtve, nema zločina.
Mogli biste zvati policiju da dođu k meni
i rekli bi: „Priznali ste da ste pedofil?”
Rekao bih: „Da, ali samo za slike mrtve bebe Hitlera.”
Rekao bih: „Provjerite pravila.” A oni bi rekli: „Čist kao suza.”
„Želite vidjeti gdje masturbiram?” „Dobro, hajde.”
Odvest ću ih u drkalište.
To je preuređeni vinski podrum.
A ta je slika, uvećana sto puta,
posvuda po zidovima i s nje curi 40 godina sperme.
Ondje živim samo pet godina, pa ne znam…
To neće biti u specijalu.
Ne, ljudi ne vole Hitlera.
Žele se vratiti i ubiti ga, a ja im kažem: „Polako.
Hitler je čovjek koji je ubio Hitlera, zar ne?”
Dajte mu taj lovor.
Lovor, ne logor.
Ne brine me smrt.
Odnosno, ne to što ću biti mrtav jer to neću znati.
To je najbolji dio. Ne znate da ste mrtvi.
To je isto kao biti glup, zar ne?
Bolno je samo za druge.
Brinem se kako ću umrijeti. Ne želim umrijeti sam u agoniji
i ne želim da me nađu u ormaru kako visim s remena
i nosim najlonke,
prekriven amil-nitritom. Znate?
Ne pali me to, pa ako me takvog nađu,
znajte da mi je prijatelj namjestio.
Ne zabrinjava me smrt. Ne radim ništa da ne umrem.
Jedem i pijem previše, sad i zadnjih 40 godina.
Danju i noću.
Kažu mi: „Rick, da se ostaviš cuge, živio bi deset godina dulje.”
Kažem im: „No zadnjih, usranih deset godina.
Te ne želim.”
Da sad odustanem od cuge,
dospijem do 80-e i netko ponudi još deset godina,
rekao bih: „Sjajno, uzet ću opet 20 do 30”.
To bi bilo savršeno, ali ne, može samo 80 do 90.
Zamislite samo kako je grozno imati 90 godina.
Vidio sam 90-godišnjake u fotelji
kako viču: „Jao!” Pitaš ih što je.
Kažu: „Slomio sam svaku kost u tijelu!”
Jer su krhki. Imaju prašinu za krv.
Imaju masnice, krvne ugruške. Bruhovi im posvuda iskaču.
Ako s 90 godina dospijete sami do kuhinje
da si napravite čaj i podignete prepuno kuhalo,
postoji dobra šansa da će vam želudac iskočiti iz šupka.
Zato jedite i pijte koliko hoćete i jebeno umrite. To je moj savjet.
Hvala.
Moram napomenuti da nisam doktor.
Idem doktoru svake godine ili svake dvije.
Imao sam sistematske
za ovakve nastupe i serije
i idem privatniku.
Košta 600 funta i traje tri sata, ali rade sve.
Uzorak krvi, stolice, urina,
EKG, uši, nos, grlo,
jaja, prst. Sve, dobro?
Morate ispuniti veliki obrazac o stilu života.
To traje vječnost.
Kažem im istinu, osim jedinica alkohola.
Izračunam ih i onda prepolovim.
A kad dođe do njih, ipak kaže: „To je jako puno.”
A ja mislim da sam pobijedio. Kažem: „Je li?”
Na kraju ta tri sata dobiju sve rezultate iz laboratorija.
On ima golemi kompjuter na kojem vidi tjelesnu građu.
Iz toga izračunaju šanse za moždani i srčani udar.
Hoće li za godinu, pet, deset. Moje su uvijek otprilike iste.
S godinama je uvijek gore. Tu ne možete ništa.
Ali uvijek sam… Na kraju sam zdrave težine.
Skoro sam pretio. Na samoj granici.
Bio sam preddijabetičan. Morao sam to srediti.
Sad sam predgihtan.
Predgihtan.
Kaže vam sve to i onda: „Što ćemo u vezi s ovim?”
Želim mu reći: „Kako to misliš, mi?
Upravo sam ti platio 600 funta, kompa.
Ti ćeš to popraviti, a ja ću nastaviti.”
Mehaničar vam ne kaže: „Gume su vam ćelave.
Ležaj je otišao. Što ćemo?”
„Ti ćeš to popraviti, a ja ću ti platiti.”
Rekao je da moram jesti više vlakana.
Htio sam reći: „Onda mi nađi vino s vlaknima.
Mogu si bilo što priuštiti. Sigurno to možeš izumiti.”
Kaže: „Imate jaku konstipaciju.”
Htio sam reći: „Uđi unutra sa žlicom, miško.”
A ovo ostave za sami kraj. Ni ne dignu pogled.
Kažu: „Mogu li vam dati rektalni pregled?”
Što znači da moram reći: „Da, molim.”
Želim da me iznenade na odlasku.
„Doviđenja.” „Doviđenja.” „I ovo je u redu.” „Hvala!”
Ali očekivanje se gomila. I dok peru ruke,
moraju reći: „Želite li pratitelja?”
Ti ćeš mi staviti prst u dupe,
a sad bi da ti prijatelj gleda? Samo to napravi.
Stave vas na ležaj, prvo na leđa,
dok su vam hlače i gaće oko gležnjeva, noge razdvojene kao žabica,
i prvo provjere jaja.
Ja sam jako nervozan kod doktora,
pa nemam jaja, dobro?
Mora ih iskopati kao kornjačinu glavu.
Dolje je samo mala šaka straha.
Jebeno to mrzim.
Ježim se od toga.
I dalje. Užasno je.
Onda vas okrenu na bok, stave lubrikant
i gurnu prst u dupe. To je super.
Nije super. Ne idem zato onamo.
„Opet ja.” „Bili ste jučer.” „Hajde, daj.”
Ali jedanput sam bio kod starog čovjeka…
Bio je doktor, ne samo starac.
„Doktor je rekao da neće stići, pa sam mislio probati.”
Tradicionalni doktor opće prakse.
Imao je oko 75 godina, košulja, kravata, sako.
Sjedio je u fotelji i nije me stavio na ležaj.
Stajao sam. Rekao je: „Skinite hlače i gaće.”
I učinio sam to.
Njegova je glava bila na visini mojih jaja.
Kao što sam rekao, nervozan sam kod doktora,
pa stalno blebećem.
Mislim: „Ako ih smutim, neće naći rak.”
Počeo je pregledavati jaja
i rekao sam: „Što to točno tražite ondje?”
Obično me ušutkaju i nastave.
On nije. Rekao je: „Dobro pitanje.”
Naslonio se i stao mi govoriti naširoko o raku.
Sad samo čavrljamo.
Govorio je do besvijesti. Uživao je.
Mislio sam da je neuljudno raditi ovo,
pa sam radio ovo.
Malo vježbam.
Učlanio sam se u teretanu. Doslovce mi je na cesti, kako sam otkrio.
Imam teretanu u kući, ali mi je dosadila.
Mislio sam: „Ako platim za cijelu godinu u teretani,
htjet ću da mi se isplati. Onda ću ići.”
Ali sjetio sam se da sam bogat.
Mogao bih se učlaniti u drugu teretanu svaki dan.
„Evo 2000 funta.” „Vidimo se.”
„Više me nikad nećete vidjeti.”
Idem jednom mjesečno
i odradim deset minuta na strojevima
i otrčim kući ovako.
Ne idem u svlačionice.
Ne volim javne svlačionice.
Oduvijek. Reći ću vam zašto.
Ne znam je li isto u ženskim,
ali muškarci se jako ponose pimpekima.
Ako sam na javnom mjestu, tuširat ću se minutu,
zatim ručnik, kut, gaće gore.
Neki tipovi hodaju goli prije tuširanja i razgovaraju.
„Što ima?” Onda nakon tuša.
Jedan je tip predugo bio pod tušem.
Vječnost.
Izašao je, bez ručnika,
posve mokar, došetao do zrcala
i prvo si počeo namještati kosu!
Jednom smo u svlačionici bili ja i jako debeli tip.
Presvlačio sam se. Bio je jako velik.
Recimo 160 kilograma.
Stao je gol na jednu od onih mehaničkih vaga.
Ovako je stajao ondje cijelu vječnost.
Ovako, cijelu vječnost.
Htio sam dotrčati i reći mu: „Kompa, nikad nećeš biti astronaut.
Ne mora biti tako točno.
Odjeni gaće i skini jebeni gram.”
Ne vrijeđam debele.
Ja sam debeo. Zašto? Jer previše jedem i pijem.
To je to. Ne osuđujem debele.
Samo znam kako su se udebljali. Ako vidim debelu osobu, kažem: „Bravo.
Pojeo si puno više nego što ćeš ikad trebati, kao i ja.”
Kad vidim debeli par, kažem: „Da, to štima.”
Ali onda vidim njihovu debelu djecu
i pomislim: „To nije fer.”
Majka uvijek kaže: „Vole kolače.”
Naravno da vole kolače!
Oni su bebe sisavci.
Ista smo vrsta kao prije 200 000 godina.
Imamo mozak lovca i sakupljača.
Sve je ovo bogatstvo brže od ljudske biologije.
Zato, kad kupite jedan od onih kolača
koji su prepuni masnoća i šećera,
mozak vam kaže: „Jebeno sjajno! Samo jedi. Sutra možda neće biti hrane.”
Ali bit će hrane sutra!
Hladnjak je pun, a vaša mama naručuje još preko telefona.
Sad postoji i stigma.
Doktori više ne mogu reći da ste pretili.
To je politički…
„To je ismijavanje debelih.” Ali nema ismijavanja raka.
Pokušava vam spasiti život.
Jedna je škola pokušala zabraniti riječ „pretilo”
jer su rekli da ismijava… Ne znam kako da ih nazovem.
Okruglu djecu, dobro?
Ali to je pristojna riječ.
To smo izmislili da ne bismo rekli „debeli mali seronja“.
Ne mijenjajmo riječi jer se jedna osoba uvrijedi.
A debele ljude ne vrijeđa riječ „pretilo”.
Oni su sretni. Veseli su, zar ne?
Jesu. Kad debelom dječaku kažete: „Što ima, masni?”,
reći će: „Da!”
„Da!”
Onda odu liječniku. „Uđi.”
Doktor kaže: „Jebemti.”
„Jesam li pretio?”
„Ne, morbidno si pretio.”
„Što to znači?”
„Umrijet ćeš od toga.” „A, to.”
„Dobro.”
„Odmah ili…”
„Ne, imaš dijabetes, pa će ti noge uskoro amputirati.
Ako nastaviš ovako, umrijet ćeš poslije od moždanog udara i zatajenja srca.”
„A, tako.
Mogu li što učiniti?”
„Naravno. Ako počneš vježbati i jesti zdravo, bit ćeš dobro.”
„Odlično.”
„Ali nećeš, zar ne?”
„Ne.”
I žao mi ih je, iako su sami krivi.
Kad vidite one dokumentarce
kao Tristokilaš ili tako nešto,
gdje ga dižu dizalicom da ode u bolnicu…
Ako visite s dizalice…
Ovako.
I vidite snimateljsku ekipu…
znate da ste zajebali.
A onda, kao što sam rekao,
sljedeći se dan probude s amputiranim nogama.
Jako je tužno, oni plaču, ja plačem.
Kažu: "Zašto sam si to dopustio? Tako sam glup.”
Onda počnu filozofirati
i kažu: „Nikad baš nisam koristio noge…”
Tad je već vrijeme ručka, pa…
Onda pitaju sestru: „Jeste bacili one noge?”
Ljudi, pretvarate li se da ste iz radničke klase kraj majstora?
Ja to radim. Hodam zelenim Hampsteadom,
u džepu knjiga poezije,
oko vrata šal,
pjevušim Brahmsa,
i onda me pozdrave radnici na skeli. „Bok, pizdeki! Kak' ide?”
Ne znam zašto to radim.
Ne znam zašto ih pokušavam zadiviti.
Uvijek me zanimalo ljudsko ponašanje.
Ali kao što rekoh,
jedina smo vrsta koja dopušta svemiru da se shvati.
Ali cijelu prirodu gledamo kroz svoje oči, pa se sve svodi na nas.
Zašto smo ovdje? Što nas određuje? Je li to naša genetika ili okoliš?
Stari argument o genetici i odgoju.
Psihologa Piageta jednom su pitali:
„Što je važnije za intelekt osobe? Genetika ili odgoj?”
On je rekao: „Što je važnije za površinu polja?
Dužina ili širina?”
Dobro, ako ne znaš, onda jebeno…
Ali psihologija, psihijatrija i neuroznanost tek su u začetku
i još tako malo znamo o mozgu.
Prije 150 godina nismo ništa znali. Sve je bilo nagađanje, zar ne?
Sve je bilo ludo.
Ako niste bili bijeli, heteroseksualni, oženjeni muški kršćanin,
ako ste iole odstupali, bili ste ludi. Rekli bi: „Lud je.”
Homoseksualnost? „Ludo. Bolest.”
Strpali bi vas u ludnicu ili, još gore, mučili.
Žene koje su izvanbračno zatrudnjele?
„Lude su. Doživotno u ludnicu.”
Sad sve više razumijemo. Tolerantniji smo.
Ali otišlo je predaleko na drugu stranu
jer sad više ništa nije ludo. Nećete naći…
Ništa se ne smatra ludim.
Sve je sindrom ili ovisnost ili sklonost, zar ne?
Mogu dati da mi uklone noge i stave kotače,
identificirati se kao dječja kolica…
i ako kažete da sam lud, vi ste zadrti.
Ta je šala malo izlizana, zar ne?
„Identificirao se kao stvar.” Staromodno je.
ali ostavit ću je da iznerviram ljude.
Jer će se na taj dio vrijeđati.
Kao i prošli put.
Govorio sam o sidi, gladi, raku, Holokaustu,
silovanju, pedofiliji,
ali ne smijete se šaliti o politici identiteta.
Ne smijete se nikad šaliti o trans ljudima.
„Samo žele jednaki tretman.”
Slažem se. Zato sam ih uključio.
Znate?
Ali znaju da se šalim o svemu ostalom,
ali ovo mora da zaista mislim.
Kao da je šala prozor u dušu komičara.
To jednostavno nije istina.
Preuzet ću perspektivu s kojom će šala biti smješnija.
Pretvarat ću se da sam desničar. Ili ljevičar.
Pretvarat ću se da sam pametan. Ili glup.
Kako god će šala biti smješnija, bez predrasuda. Dobro, otkrit ću.
Naravno da podržavam prava trans osoba.
Podržavam sva ljudska prava, a trans prava su ljudska prava.
Živite kako hoćete. Koristite svoje zamjenice.
Budite rod koji osjećate da jeste.
Ali surađujte malo, dame. Riješite se kurca. Samo to govorim.
Samo to…
Ludo je misliti da šala o nečemu znači da ste protiv toga.
Kao osobna identifikacija.
Da je bar bilo osobne identifikacije kad sam bio mali.
Iskoristio bih to da dobijem što hoću. Išao bih mami.
„Mama, ja sam trans.” „Što?”
Rekao bih: „Ili sam trans ili trebam novi bicikl.”
Rekla bi: „Trebaš novi bicikl.”
Rekao bih: „Ti si šefica.”
Ali odrastao sam u 60-ima. Isuse.
S viktorijanskim roditeljima. Nismo čuli za ovakvo što.
Ali da sam tinejdžer sada, u ovim progresivnim vremenima,
i da imam kul, hipi roditelje
i kažem: „Majko, oče, ja sam trans”,
rekli bi: „Sjajno, to je tako trendi.”
Tata bi rekao: „Ja biram vaginu.”
Rekao bih: „Hvala, tata.”
Zar ne?
Onda montaža. Išao bih u bolnicu.
Napravio bih elektrolizu i pustio kosu.
Mislim da bih imao veliku picu.
Ako netko drugi plaća, biram veliku.
„Tata me hoće potkupiti picom? Jebi se, tata.”
Imao bih veliku picu, sise…
Jasno.
Ne, izašao bih
kao prava žena. Bio bih Vicky Gervais.
Da. Bio bih prava žena.
Ne možeš promijeniti seksualnost. Privlače me žene, pa bih bio lezbijka.
Bio bih lezbijka zvana Vicky Gervais.
Vjerojatno bih bio butch lezbijka zbog svih testosterona dotada.
I sviđa mi se njihov stil.
Traperice, crna majica,
kratka kosa,
brada!
Ne, bio bih prava lezbijka, Vicky Gervais,
popularna lezbijka.
Išao bih u Brighton.
Otišao bih u lezbijski bar.
Pozdravio bih.
Bilijar. Pobjednik ostaje. Bio bih ondje cijelu noć.
Dobro.
Ova se šala ne isplati zbog kraja. Kraj je sranje.
Zato uživajte u putovanju.
Uglavnom, pogledao bih oko sebe i našao jednu od onih lijepih lezbijki.
Ovo je tako djetinjasto i netočno da boli.
Ali ostavit ću to. Dakle…
Ne, našao bih lijepu lezbijku.
Ovo je jadno, zar ne?
Čak i za mene.
Ne mogu ovo ozbiljno ispričati.
Dobro…
Prišao bih joj ovako.
Rekao bih: „Ti si lezbijka?” Ona bi rekla: „Da. A ti?”
Rekao bih: „Da, samo malo. Vidi.”
Rekla bi: „Divna pica.” „Jasno, koliko je koštala. ”
„Što?” „Ništa.”
I onda bih joj se udvarao, zar ne?
Radio bih sve…
Davao bih joj komplimente na lezbijstvu.
Rekao bih: „Sviđaju mi se tvoje marte.”
„Hvala.”
Tako.
„Imaš velike naušnice.” „Da.”
Onda bi rekla: „Želiš doći k meni na lezbijanje?” „Može nakratko. ”
Odemo k njoj. Skinemo se.
Posisam je. Ne znam kako…
Popicam je? Radio bih ovo.
To svakako.
Jebeno bih to guglao, dobro?
I tako…
Rekla bi: „Želiš li staviti dildo i dobro me isprašiti?”
Rekao bih: „Može.” Stavio bih strap-on dildo.
Stavio bih veliki dildo na svoju novu picu i zavezao ga straga.
A onda bih sve požalio.
Rekao sam vam da je šala usrana.
O, Bože.
Ali u jednom je sasvim jasno je li genetika ili odgoj, rasizam.
Nitko se ne rađa kao rasist. To sranje morate naučiti.
Ne želim reći nešto kontroverzno. Nisam obožavatelj rasizma.
Ne, saslušajte me.
Briga me jeste li crni, bijeli, smeđi, Europljanin, Afrikanac…
Govorite: „Da, crni, bijeli, smeđi, Europljanin, Afrikanac.
A što je s jebenim Eskimima?” Rasisti.
„Čudni su, Rick.” Nisu čudni, samo su različiti.
„Žive u snijegu.” Da, to je njihova kućica, snijeg. Pa?
„Nose mrtvog morskog lava oko…”
Da, to nose. Mrtve morske lavove.
Ali rasizam funkcionira ovako.
Izvučete li jednog iz rupe u snijegu i odlijepite s njega morskog lava
i on stoji pred vama gol, pogledajte bolje.
Dođe vam kao hladni Kinić.
Dakle…
Znam da više ne smijemo reći „Kinić“.
Ludo je da smo ikad mogli
jer to je najljeniji naziv za stanovništvo koji sam ikad čuo.
Prvi dođe na našu obalu,
a mi ga pitamo: „Otkuda si ti došao?”
On kaže: „Iz Kine”. A mi: „Aha, ti si Kinić.”
Kaže: „Što sam ja?”
„Ti si Kinić.”
„Kinić?” „Da.”
„Što je moja žena?”
„Mislim stvarno. Žena Kinića. "
„Zašto me ne zoveš imenom?”
„Pa ne znam ti ime, zar ne?”
„Zovem se Ling.”
„Ling?” „Da.”
„Je li to tvoje ime ili prezime?”
„Oboje.”
„Ling Ling?”
„Haro?”
Dobro, ne.
Dobro.
Sjetite se, ironija. Dobro?
Također, to ne govorim ja, zar ne?
To je mali Kinić. Dakle…
Ako je njemu to u redu, onda…
To ne ulazi. Dobro.
Kvragu, imam li išta za ovaj jebeni specijal?
Ovo je u redu. Dakle.
Je li tko imao učitelja pedofila u školi?
Da.
Pljesak za učitelje pedofile!
Jebote.
Nevjerojatno.
Evo druge kvake.
Ljudi se sad toliko trude biti politički korektni,
natječu se u osviještenosti,
da će netko uskoro reći: „Više se ne kaže pedofil. To je pogrdno.
Vrijeđa ljude koji su ovisni o djeci.”
Ljudi će ići doktoru i govoriti:
„Mislim da sam ovisan o djeci.”
Doktor će reći: „Jadničku. Kako se osjećaš?”
„Kao da želim dirati djecu.”
„To je jedan od simptoma.
Bez brige. Sjedni.
Odvest ćemo te u ustanovu o trošku poreznika
i odviknuti te od djece.”
„Kako to funkcionira?”
„Znaš kad ovisnicima o heroinu daju metadon?” „Da.”
„Pa, ti ćeš početi s patuljcima.
Moglo bi upaliti.
Moglo bi upaliti.”
„A postupak?”
„Daj da razmislim. Nisam dobro promislio.
Dobro, znam.
Dakle, ušao bi u ustanovu.
Zaposlili smo hrpu patuljaka.
Zatvoreni smo tijekom zimskih praznika.
Ne možemo naći osoblje.
Došao bi u veljači…”
Tiho. „Bio bi ondje od veljače do studenog.
Zaposlili smo hrpu patuljaka,
odjenuli ih kao školarce
i oni samo trčkaraju uokolo.
To su patuljci slobodnog uzgoja.
Sve patuljci slobodnog uzgoja.
Izgledaju kao da imaju oko šest godina,
ali punoljetni su. Ne kršiš zakon.
Plaćeni su. Sporazumno je.
Odabereš onog koji ti se sviđa, skineš mu hlače i diraš…”
„Doktore, rekao sam da sam pedofil. Nisam gej.”
Mislite da u pedofilskoj zajednici ima homofobije?
Kao, jedan je sav samodopadan jer je hetero.
On otme djevojčicu.
Odvodi djevojčicu u šumu. Onda ugleda drugog pedofila s dječakom
i kaže: „Jebeni peško.”
Jedna je londonska četvrt pokušala zabraniti registriranim pedofilima
da žive unutar kilometra i pol oko škole.
Sad, recite što hoćete o pedofilima,
ali nisu lijeni. Znate?
Mnogi su vozači autobusa. Njima to nije ništa.
Znate?
Dakle, ovaj učitelj pedofil…
Istinita priča.
Bilo je to oko 1976. Imao sam 14 godina.
Sad mi ga je malo žao jer je bio u kasnim dvadesetima…
Bio je nervozan tip
i očito gej. Imao je aferu s jednim od starijih dječaka,
koji je imao 16, 17 godina.
Sad bi to bilo sasvim legalno, ali onda je bio tehnički pedofil.
Protjeran. Osuđen. Nestao.
Veliki skandal.
Na dan kad je vijest izašla otišao sam kući.
Mama me pitala: „Je li tebe dirao?”
Rekao sam: „Ne”.
„Siguran si?”
Rekao sam: „Da.”
A ona: „Onda mu se nisi sviđao.”
Sad me mama zeza
što nisam dovoljno privlačan da bi me seksualno zlostavljali.
Što da sam razvio kompleks? Što da sam pomislio: „Vidjet će ona”?
Dođem u ponoć. „Gdje si bio?”
„Pušio sam vozačima autobusa. Eto ti.”
To je bilo tipično za mamu.
Mama je bila dobra kao kruh,
ali govorila je što je htjela.
Učinila bi sve za vas,
ali zadržavala je pravo na kukanje.
Kad sam bio mali, imali smo susjedu, gđa Dawson, 25 godina stariju od mame.
Kad je mama imala 60 godina, ta je starica već imala 85.
I mama ju je zadnja vidjela živu. Živjela je sama.
Mama je sve radila za nju. Kupovinu, sve po kući.
Radila joj je ručak i sjedila s njom. Kuhala joj je čaj.
Dugo.
Jednom sam zvao kući kad je mama imala 70 godina.
Rekao sam: „Zvao sam i nije te bilo.”
„Bila sam kod Dawson.”
Pitao sam kako je.
A mama je rekla:
„Jednostavno neće umrijeti, Rick.”
Imam lijepe uspomene na djetinjstvu u Readingu
i zato…
Da, zato se nikad ne vraćam.
Uvijek naiđem na nekoga iz Readinga.
Kažu da su odande i to treba biti dosta, ali nikad nije.
Kažu: „Znaš Normana Taylora, zar ne?”
Nikad ne poznajem osobu.
Kažem: „Mislim da ne.”
„E pa on tebe zna.”
„Pa na televiziji sam.”
„Išao si u školu Ashmead.” „Da.”
„Poznaješ Petea Shepherda.” „Kad je bio ondje?”
„1993.”
„Da, imao sam 31 godinu.”
„E pa on tebe zna.” „Je li? Ima li televiziju?” „Da.”
„E da, zato.”
Ali volim stare priče.
Ne pričam priče o showbizu. Dosadne su.
Volim prave priče.
Uoči turneje razmišljam o prošlosti
i kako mi se život promijenio. I sjetio sam se priče za vas,
o grljenju.
Nitko se nije grlio zadnjih par godina,
što mi bilo draže. Svidjelo mi se. Nikad nisam volio zagrljaje.
Uvijek je bilo neugodno. Kao mali nikog nisam grlio.
Sve dok nisam došao u London.
Klinac iz radničke klase u Readingu
ne grli ljude.
Ne grliš ni tatu ni djeda ni brata.
Zezaš ih. Zajebavaš. To je naš zagrljaj.
Dat ću vam primjer. Bili smo na tatinom sprovodu.
Bio sam na groblju s bratom Bobom.
Bob je pušio cigaretu kad je došao naš ujak Mike.
Mikea nismo vidjeli 25 godina.
Zadnji je put imao 50 godina, sad oko 75.
Nije dobro ostario. Bio je starac.
Došao je i rekao: „Bok, dečki.”
Bob ga je pogledao, prepoznao
i rekao: „Jebote.”
A Bob se osvrnuo po groblju i rekao:
„Ima li smisla da ideš kući?”
Jasno.
Ujak Mike se nasmijao i rekao: „Drago mi je da te vidim, Bobby.”
I to je bio njihov zagrljaj. Znate? Evo još jedan primjer.
Kad sam maturirao, najbolji mi je prijatelj bio Mark.
Uzeli smo si godinu dana prije faksa da nešto zaradimo i oblokamo se.
I jesmo. Bilo je to najbolje ljeto svih vremena.
Ali onda se nešto dogodilo.
Umrla mu je baka, s kojom je živio, pa je to bila velika stvar.
Otišao je na sprovod,
a nakon sprovoda ravno k meni.
Sjeo je u svojem crnom odijelu.
Bilo je tiho. Nisam znao što bih rekao.
Nismo se grlili. Pitao sam kako je bilo.
Rekao je: „Bilo je grozno. Kremirana je
i svi smo izašli gledati dim,
ali vjetar je promijenio smjer i sve nam počeo puhati u lice.”
Pitao sam: „U usta?”
Rekao je: „Da.” A ja… Riskirao sam.
Pitao sam: „Je li bilo gorko?”
Odgovorio je: „Da.”
Rekao sam: „To je bio njezin klitoris.”
Jasno.
Mark je samo rekao: „Jebote, Rick.”
A onda se počeo smijati.
To je bio naš zagrljaj. Znate?
Imam još jednu priču za kraj.
Istinita je. Ako kažem da jesu, jesu.
Časna riječ, istinite su.
Jako su mi drage školske priče,
a sljedeća mi je najdraža.
Opet je 1976.,
pa sam imao oko 14 godina.
Išao sam u razred s Garyjem Mastermanom.
I Gary je razvio Touretteov sindrom.
U svakoj je rečenici bila psovka. Imao je tik.
Sve smo to naučili na zboru. Gary je bio ondje. Svi su ga znali.
Bio je popularan dečko. Da, dobar tip, Gary Masterman.
Ali katkad su se njegovi tikovi činili smislenima.
Ovo nikad neću zaboraviti. Imali smo sat s mladom učiteljicom, gđicom Wilkie.
Pisala je po ploči. Svi su nešto predlagali.
Ne sjećam se što. Govorila je: „Simon, što misliš? Da, to je dobro.
Brian? Da, odlično.”
Onda je rekla: „Gary?” A on će: „Prstenjarit ću vas!”
Samo je rekla: „Netko drugi?”
Pokazala je na Seana Dixona,
a on je rekao: „Dobro, prstenjarit ću vas.”
Bili ste sjajni. Laku noć.
Prijevod titlova: Dunja Medaković