Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jó estét, hölgyeim és uraim!
Kérem, üdvözöljenek a színpadon valakit,
aki nagy jófejségből fellép ma itt:
Ricky Gervaist!
Jó estét!
Helló! Köszönöm!
Csitt! Köszönöm! Pszt!
Ne, csitt legyen!
Kösz, de kussoljatok már el!
Ne hujjogassatok, baszki, se… Csak nevessetek!
Kösz, de tényleg… Pszt! Nyugodjatok le!
Csitt! Forgatás zajlik. Fogjátok be, gyökerek!
Köszönöm szépen!
Üdv a show-mban!
Ez nem show. Táncos meg zsonglőr egy szál se.
Csak egy fószer dumál. Elvégre erről szól a stand-up.
Egy fószer dumál.
Szexista!
Mi van a vicces női humoristákkal?
Mint például…
Nem.
Na jó, nem.
Nem arról van szó. Na jó, ez irónia volt, oké?
Végig lesz irónia itt-ott. Meglátjuk, felismeritek-e.
Ilyenkor komolytalanul, csak a poén kedvéért mondok valamit,
ti pedig, a közönség, „rossz” dolgon nevettek,
mert tudjátok, mi „helyes”. Kigúnyolom az attitűdöket.
Az első poénban
szexista klisét használtam: hogy a nők nem viccesek.
Valójában tudom, hogy rengeteg vicces nő van.
Mint például…
Újra elnyomtam. Rájöttetek.
Na de tényleg vannak.
Dame Edna Everage.
Eddie Izzard.
Zseniális nő, ugye?
Nemcsak remek humorista, hanem kiváló színésznő is, nem?
Ragyogóan alakította a férfit abban az izében, nem?
Jó újra fellépni.
A Humanity című turnémon szerettem bele újra a műfajba.
Világszerte felléptem. A Netflix jó sokat perkált érte.
Az év legnézettebb különkiadása volt. Gondoltam: „Most már mindenki szeret.”
Aztán jött egy tweet.
Egy igazi tweet, oké?
„Humoristának nevezed magad?”
Tudja, hogy igen.
Ott van a twitteres profilomon.
„Humorista vagy, mi?
Annyira vagy vicces, mint…”
Azt hittem, brutkó lesz, és azt mondja, „a Miranda” vagy…
Ne már!
Ugyan, skacok! Ne…
Csak vicceltem. Na jó.
„Humorista vagy, mi? Annyira vagy vicces, mint egy fing egy kisbaba temetésén.”
Meg akart bántani.
De ott szúrta el, hogy kurvára vicces dolgot választott!
Mintha… Egy fing egy kisbaba temetésén?
Nagy, visszhangos templom.
Mindenki némán zokog.
Apró kis koporsó.
És valaki fingik?
Nevetnél.
Akkor is, ha a saját gyereked lenne. Tényleg.
Ha a temetésen vagy, már egy hete meghalt.
Biztos jólesik a kuncogás.
Főleg, ha az apja vagy.
Anyaként valszeg még nehezen látod „a dolgok vicces oldalát”.
Jaj, a nők!
Nem mindegyik nő.
Csak a régimódi nőkre értettem. Atyaég!
Tudjátok, akiknek méhük van.
Micsoda őskövületek, baszki!
Az új nőket imádom. Klasszak, nem?
Az újakat, akiket mostanában látni.
Akiknek szakálluk meg dákójuk van. Ők…
Ők aranyat érnek. Bírom őket.
A régimódiak meg sopánkodnak: „Jaj, a mi mosdóinkat akarják használni!”
„Miért baj ez?”
„Női mosdók!”
„Na de ők nők. Hisz annak nevezik magukat!
Miért ne lenne nő ez az ember?”
„Hát, pénisze van.”
„Az női pénisz, de bigott szemétláda!”
„És ha megerőszakol a pali?”
„Az a kérdés, hogy a nő megerőszakol-e!
Te szemét, transzkirekesztő kurva!”
De a tweet jól bemutatja a humort, nem?
Hogy milyen szubjektív. Ugyanazt az embert egyesek viccesnek,
mások meg humortalannak tartanak.
Ha azt hallom egy humoristáról,
hogy nem vicces,
még ha egyet is értek ezzel, megvédem:
„Nem mondhatsz ilyet. Mondd azt, hogy te nem találod viccesnek!”
Utálom, ha azt mondják: „Sértő volt a vicc.”
Azt felelem: „Mondd azt, hogy te sértőnek találtad!”
Személyes érzésekről van szó,
és sokféle humor létezik, ráadásul fejlődik is a műfaj.
Manapság van egy újfajta humor. A woke-humor, ugye?
Komolyan, nagyon progresszív.
Van, ahol a humoristáknak alá kell írniuk,
hogy nem mondanak semmit, ami vitatott, vagy ami másokat sérthet.
Hogy biztonságos hely legyen a klub. Woke-humor.
Belenéztem egy ilyen előadásba,
de rájöttem: inkább nézném Louis CK maszturbálását.
De többet nem említhetem őt. Elkaszálták.
Nem elég elnézést kérni. Emellett még…
Mint Kevin Hart, akit felkértek házigazdának az Oscar-díj-átadóra.
Megírta a Twitteren: „Egész életemben erre vártam.”
Aztán valaki rátalált a tízéves tweetjeire.
Eléggé gyerekes és gázos homofób tweetek voltak.
A fiáról szóltak. „Elég furán viselkedik a fiam.
Remélem, nem meleg.”
Felháborodást keltett. Erre ő: „Nem vagyok homofób, bocs.”
Törölte a tweeteket, bocsánatot kért.
Tíz év múlva valaki megtalálta őket, és elkezdte: „Nézzétek, ő ilyen!”
Az oscarosok: „Kérj még elnézést!”
Ő meg: „Már megtettem. Nem mehet ez örökké.”
Igaza van. Ha nincs értéke a bocsánatkérésnek és a fejlődésnek,
akár újra is tweetelhetné őket.
Én így szoktam megoldani.
De ha te örülsz annak, hogy valakit elkaszálnak,
mert tíz éve mondott valamit,
tutira el fognak kaszálni téged is azért,
amit ma mondtál.
Nem lehet megjósolni, hogy mi lesz sértő a jövőben,
mi lesz a domináns csőcselék.
A legrosszabb, amit most mondhatsz, amiért halálos fenyegetéseket is kapsz,
az az, ha azt mondod, hogy „a nőknek nincs péniszük”. Igaz?
Na, erre senki sem számított.
Nem találni tíz évvel ezelőtti tweetet,
nincs olyan tízéves tweet,
hogy „a nőknek nincs péniszük”.
Miért? Nem gondoltuk, hogy ilyet kéne írnunk.
Liam Neeson.
Majdnem neki is annyi lett.
Liam Neeson. Na most,
nem tudom, miért mondta el a sztorit.
De megtette, mégpedig egy sajtótájékoztatón.
Csak úgy elmondta:
„Harminc éve történt,
hogy egy barátnőm hazajött, és közölte, hogy megerőszakolták.”
Ez a része kicsit sem vicces.
„Megerőszakolták. Erre én: ‘Hogy nézett ki az elkövető?‘
Mire ő: ‘Fekete volt.‘ Fogtam a bunkósbotom,
és kimentem keresni egy feketét.
De ennyi. Észbe kaptam.”
Tudod, mi a fura az egészben? Ki tart bunkósbotot otthon?
De necces volt.
A reakciók miatt lefújták a premiert.
Töröltetni akarták a filmet, és meg is értem.
Vannak, akik nem tudják elválasztani a művészetet a magánélettől.
Ismerem Liamet. Dolgoztam vele. Kedves ember.
Nem rasszista. De mikor kitört a botrány,
még én is elgondolkodtam: „Viccesnek tartom még valaha a Schindler listáját?”
Persze még ma is viccesnek találom.
De mostanában rengeteg a felháborodás, hallunk róla, és komolyan is vesszük.
Elit humoristák írnak sznob újságokba a humorizálás szabályairól.
Törvényeket fektetnek le.
Ilyeneket:
„A humornak felfelé kell ütnie, sohasem lefelé.”
Néha lefelé kell ütni, mintha egy fogyatékos babát csapnál le.
Értitek, igaz?
Ha felfelé ütsz, elvéted a kis szarost. Ő nyer.
Tetszik ez a poén, mert megmutatja, mi a különbség az ütős vicc
és az igazi ütés között.
De manapság próbálják elhitetni, hogy maguk a szavak erőszakosak.
Nevettetek egy fogyatékos baba megveréséről szóló poénon.
Senki se sérült meg. De ha idehoznék egy fogyatékos babát,
és verni kezdeném, már nem nevetnétek, igaz?
Ezért vetettem el az ötletet.
De ezek az emberek az erény hírnökei.
Mások hátán akarnak felkapaszkodni,
és azt mondják: „Nem, a kisebbségeket védjük.”
Szóval a kisebbségnek nincs humorérzéke?
Ez annyira lekezelő!
Pedig tudom, milyen kisebbségbe tartozni.
Ebben az országban csak 5% fekete, 5% ázsiai
és 5% LMBTQ van. Kevés.
Nos, én egy fehér, heteroszexuális multimilliomos vagyok, igaz?
Mi kevesebb mint 1% vagyunk.
De picsogok? Nem! Hallottál te engem…
Nem zavar. Elfogadom. „Gyerünk, Rick!
Küzdj tovább!”
Mint Rosa Parks, értitek? Olyan vagyok.
Bár én azért harcoltam, hogy sose kelljen buszon ülnöm, de…
Sokan olyasmi miatt panaszkodnak, ami nem is érinti őket.
Persze mindenkinek joga van megsértődni és panaszkodni,
de mi nem akarunk megsérteni másokat.
Nem ez a célunk. Mi nevettetni szeretnénk. Szórakoztatóak próbálunk lenni.
Ez az igazság.
Így imprózok…
Ha mondok ma valamit, ami annyira sértő,
hogy még életedben nem hallottál ekkora durvaságot, ne rendezz jelenetet!
Menj a pénztárhoz! Nem adhatják vissza rögtön a pénzt,
de beleírhatsz a panaszkönyvbe,
amit el fogok venni, és leszarom.
Ez a humorizálás szabálya.
A természetfeletti és egyéb képtelenségek. Miért? Két okból.
Egy: meg akarom cáfolni a természetfelettit.
Nem hiszek benne.
Szerintem minden létező a természet része,
és megmagyarázható. Ha nem most, hát később.
Másodszor: a természet már épp elég csúcs, nem?
Elképesztő, hogy egyáltalán beszélhetünk erről.
Az univerzum csak a mi fajunk által képes megérteni magát.
Annak esélye, hogy itt legyünk,
annak esélye, hogy ti most létezzetek,
annak esélye, hogy a sperma betalál, 400 billió az egyhez.
Az élet olyan, mint egy vakáció.
Úgy 13 és fél milliárd évig nem létezünk,
majd ha mázlink van, kapunk 80-90 évet,
aztán végleg megszűnünk létezni.
Valakit még ez is sért.
„Ezt nem mondhatod. Ez nem lehet puszta véletlen.
Ahhoz túl jó. Valaki biztos így akarta.
Én különleges vagyok. Muszáj léteznem.
Újra élni fogok. A mennybe megyek.
A barátaimmal, a családommal leszek, vagy visszatérek szellemként.
Vagy újjászületek. Más emberként térek vissza.”
Az valaki más lenne.
Ennyi. Nincs részed benne.
Az valaki más, értve?
Sokan hisznek a reinkarnációban.
Valaki azt állítja, hogy emlékszik az előző életére.
Van egy közösség Amerikában, hol máshol…
Kaliforniában, hol máshol, ugye?
Nos, ők emlékeznek az előző életükre.
És mindig különleges emberek voltak.
Nem úgy, mint most.
Láttam erről egy dokumentumfilmet.
Évente van egy „gyertek, ahogy voltatok” parti,
ahol annak öltöznek, akik az előző életükben voltak.
Két Napóleon.
Szóval legalább az egyikük kurvára hazudik.
Nincs reinkarnáció. Se szellemek.
Láttatok szellemirtó műsort?
Istenem, több száz van belőlük!
Évekre elegendő. Szellemirtó celebek.
Több ezer órányi felvétel a világ minden tájáról,
és egy kibaszott szellemet se láttak soha. Egyetlenegyet se.
Folyton ez van: „Mi volt ez? Ja, csak a… Nem az.”
„Hallottad ezt? Ja, te voltál?
Nem.”
Ez milyen lenne természetfilmben?
Képzeljétek el David Attenborough-t több éven át:
„Ez a Kilimandzsáró, és láthatjuk…
Jaj, ez nem az…”
„És a Limpopo partján a tünékeny…
Nem, mégsem.”
Nem is néznéd a gyíkarcot.
Sose láttak szellemet.
A pedofilirtó műsorok ellenben…
A biztonság kedvéért mindig van pár a stábban.
Pláne, ha BBC-s a műsor.
Jaj, ne már!
Nincs reinkarnáció, se szellemek, se menny szerintem.
A Twitteren tesztelnek, amikor megtudják, hogy ateista vagyok.
„Nem hiszel Istenben?” Mire én: „Nem.”
„Imádkozol?” Rávágom: „Nem.”
„Miért nem? Hátha mégis létezik Isten.”
Én meg: „Miért nem raksz hagymát az ajtóra?
Hátha létezik Drakula.”
Nincs bajom az imádkozással.
Sok keresztényt, muszlimot és zsidót ismerek.
Ha egy rokonom beteg, azt mondják: „Imádkozom érte.”
És én megköszönöm, mert kedves tőlük.
Ha azt mondanák: „És abbahagyjuk a kemót”, szólnék, hogy ne.
„Ima? Csak tessék, töki, de az ima mellett maradjon meg a kemoterápia is, oké?
Mert az ugyanaz, mint csak a kemoterápia,
szóval azt mindenképp tartsuk meg!”
Az ima miatt bajba kerültem a Twitteren.
Pár éve szörnyű hurrikánkatasztrófa volt Oklahomában.
Emberek haltak meg, odalett a megélhetésük, és adományt küldtem.
Tweeteltem róla egy linket: „Itt adományozhatsz.”
Próbáltam segíteni,
és az egyik komolytalan, amerikai bulvárlap
tweetelt valamit, ami kiakasztott:
„Beyoncé és Rihanna imádkozik Oklahomáért.”
Írtam nekik: „Bunkónak érzem magam. Én csak pénzt küldtem.”
Egyszer tweeteltek nekem:
„Mondanád egy gyerek halálos ágyánál, hogy nincs mennyország?”
Visszaírtam: „Fizetős fellépés lesz?”
Engem nem érdekel, ki hívő, miben hisz, kihez imádkozik.
Engem nem érint.
De a természet épp elég csúcs, nem?
Minek angyal vagy egyszarvú, amikor ott van a kibaszott polip?
Az tényleg létezik.
Nyolc csáp, kilenc agy, három szív, egy csőr.
Döntsd már el! Mi a faszt művelsz?
A kacsacsőrű emlős, ami tojást rak.
Amikor rátaláltak a tudósok, azt hitték, kamu,
mert tojása és teje is van.
Saját sodója is lehetne. Nincs, de lehetne.
Határozottan lehetne.
Annak ellenére, hogy tudjuk, milyen parányi a létezésünk esélye,
és hogy az élet rövid,
olyan aggodalmakra pazaroljuk, amik talán meg se történnek,
és egy hét múlva se számítanak, nemhogy tíz év múlva.
Én rémes vagyok. Sokat aggódom.
Álmatlanul forgolódom, tépelődöm a lehetőségeken,
és utálok stresszelni.
Ezért próbálom elűzni a stresszt, ami nagyon stresszes,
mert A, B és C terv is kell hozzá.
És ha végzek a munkával otthon: „Oké. Nincs munka, csak pihi.
Egy pohár bor. Csak nyugalom!”
Ha valamit bedobnak a postaládába: „Mi a fasz ez?”
Általában pénz.
Na ja.
Jane, a barátnőm így szól: „Nézzük meg, jó?”
Próbál lenyugtatni. Majdnem 40 éve együtt vagyunk Jane-nel.
És… Köszi!
És mindig voltak macskáink,
mert Jane olvasta, hogy a macskások tovább élnek,
nem kapnak szívrohamot meg agyvérzést, ha idegesek.
Próbálta megmenteni az életemet.
Szóval mindig voltak macskáink.
És szerintem működik. Ha strresszelek,
megkérdem: „Hol a macska?”
Alszik. „Ébredj!”
„Mi van?” Megcirógatom, és arra gondolok: „Én stresszelek,
ő viszont nem stresszel.
Ez nem fair.” És ez még inkább lestresszel.
A világ súlya nehezedik rám.
De benne nincs semmi bűntudat.
Sose látni bűntudatos macskát.
Ha bemész egy szobába, sose látsz ilyen macskát: „Ez de szar!”
Megkérdezed: „Mi a baj?” „Ne is kérdezd! A sok szarság a fejemben. Az a baj.”
„Például?” „Például a nyavalyás egér, amit megöltem.
Valószínűleg volt családja, nem?”
„Valószínűleg.”
„Nem kellett volna megkínoznom.”
Magasról leszarják.
Ha a macska elég nagy lenne, minket is megölne és megenne.
A kutyák ellentétei.
Összefoglalom a különbséget a macskák és a kutyák közt.
A macskáknak tüskék a farkuk.
Igaz. Guglizz rá!
Óvatosan! Szóval…
Tüskés pénisz, oké? Két okból.
Egy: helyben tartja a nőstényt párzáskor.
Könnyen becsúszik, aztán jön a trükk: „Elfutnál? Hoppá, nem tudsz!”
Kettő: mikor kiveszi, a fájdalomtól ovulál a nőstény.
Elképesztő megközelítés.
És ezért lehet, hogy létezik Isten.
Talán ő teremtette a macskákat és a kutyákat.
„Bumm! Meg is van.
Macska, kutya. Szőrös emlősök.
Otthon fogtok élni. Jó buli. Ingyenkaja.
És milyen péniszt szeretnétek?
Kutya?” „Nem számít.
Amit adsz, az lesz a legjobb pénisz.
Ami illik a kezeslábasomhoz, csak egy kicsit…
Egy kis szőrhalom. Amit a hölgykutyák csípnek.
Egy kis szőrhalom, benne egy apró, rózsaszín rúzzsal.”
„Szőrös rúzs. Jó választás.
Macska?”
„Legyen horgos a farkam!”
A macska az egyetlen, ami háziasította magát. Így van.
Besétált a civilizációba úgy 10 000 éve,
és elkezdte: „Miau! Adj enni!”
Értünk csinálják a nyávogást. A vadak nem csinálják.
„Miau!” Tudják, mi jön: „De édi!”
Működik. Macska: „Miau!” Mi: „De édi!”
A cicám bármit megtehet, amit akar. Alhat, mászkálhat.
Ha csomagot kapunk,
kicsomagolom, ő meg belemászik:
„De édi!” Nem dobhatom ki.
Van vagy 17 macska
a kastélyban.
Amikor tv-t nézünk Jane-nel, és a macska az ölünkbe ül,
meg se mozdulunk. Mosdóba se megyünk, nehogy megzavarjuk.
A másik egész este lefetyel. „De édi!”
Mások korholnak: „Elkényezteted.”
Mire én: „Naná. Ez egy macska.”
Nem ember.
Mi rossz történhet, ha elkényeztetjük?
Nem lesz belőle Boris Johnson, baszki!
Nem. Nem politizálok.
Bár ő elég mélyre süllyedt.
Azzal kezdte, hogy szerinte a burkát hordó nők postaládára hasonlítanak.
Nos, nem Boris Johnson dönti el, hogy mit viseljenek a muszlim nők.
Hanem a férjük.
Nem…
Nem az én szabályaim.
Ez a poén nem marad bent.
Vágás!
Szóval, macskák, mi?
Én szeretem a macskákat.
De a kutyákat is. A sok utazás miatt nincs kutyánk.
De akár New Yorkban, akár Londonban vagyunk,
mindennap kimegyünk a kutyákhoz
a Central Parkba vagy a Hampstead Heathbe.
Már vagy 200 kutyát ismerek név szerint,
és mindig találkozom pár pajtival, ami felvidít. Mintha heroint szívnék.
Új kutyánál meg: „Hahó!”
Még nem találkoztatok, de ha kedves vagy, rögtön nagy cimborák lesztek.
Bármit megtenne. „Kell egy vese?” A kutyák csodásak.
Csak nevetek, ha ilyen feliratot látok:
„Vigyázz, a kutya harap!” Legszívesebben bemennék hozzá.
Szóval, ha távol akarsz tartani a házadtól,
más táblát tegyél ki, például: „Vigyázz, az AIDS veszélyes!”
Bár már az AIDS sem a régi, nem igaz?
De komolyan, egyik betegség se volt kellemes,
na de az AIDS rohadt elképesztő volt fénykorában, nem?
Koronavírus? Húzz a picsába! A régi AIDS-hez képest piskóta.
A '80-as években ez ment:
„Figyu, leszopnál?”
„Tűnés! AIDS-es vagy. Meghalnék."
Ma meg: „Jó. Majd életem végéig gyógyszert szedek."
Nincsen…
De a '80-as években a bigott keresztény jobbosok,
a fundamentalisták úgy vélték: „Ez Isten haragja.
Az Ő büntetése a homoszexualitásért.”
Gondold el!
Mit kell képzelni ahhoz, hogy ezt igaznak tartsd?
Isten a mennyben van,
lenéz a civilizációra,
és hirtelen így szól: „Elég a sok análból!
Mi a…
Ugyan már, legények! Mi folyik itt?
Oda nézzenek…
Én szóltam! Benne van a Bibliában.
‘Nincs anál!‘” Jó, más szavakkal.
Leviták könyve, 28:11.
„Az egymással háló férfiak utálatosak, és halál vár rájuk.”
A lényeg: nincs anál!
Isten így szólt: „Letojnak. Ezt nem hagyhatom.
Megvan! AIDS!”
Mint anno a fénnyel: „Jaj, sötét van! Mitévő legyek?
Világosság!” Nem? „Legyen világosság!”
Most is így oldotta meg: „Legyen AIDS!”
És lőn AIDS.
Nem a földön, hanem a laborjában, ugye?
Szóval megcsinálta az AIDS-et,
rémes kis izéket kreált, és örült: „Ez az!”
Ember nem látta őket, de ő igen.
Így, ugye?
Elkezdte: „Ti vagytok az AIDS.” Mire ők: „Mi van?”
„Ti vagytok az AIDS.” Erre ők: „Az meg mi?”
„Az eddigi legrosszabb betegség.” Mire ők: „Pazar.” És Isten…
A Netflix már megvette ezt. Megcseszhetik.
„AIDS a nevetek.”
„És mit csináljunk?” „Hát, nyírjátok ki a melegeket!”
„Miért?”
„Nem bírom nézni őket.”
„Akkor ne nézd őket!”
„Nincs választásom. Mindenütt jelen vagyok.
Látom, jelenleg 50 millió ember tolja az anált.
Szóval értitek.”
„Aha. Akkor mi legyen?”
„A földre kerültök.” „Hová?”
„Afrikába.”
„Miért Afrikába?”
„Ott amúgy is meghalnak.”
Ezt nem én mondom. Isten. Ez az ő szava.
„Afrikán belül hová?”
„Ó, csak egy seggbe. Benyomlak titeket…
Be…” „A szarba?”
„Igen. Egy seggbe teszlek be titeket.
Ott fogtok remekelni a '80-as években.
Oké? Betuszkollak titeket egy seggbe.”
„És aztán?” „Ha egy farok hatol be, annak nem kéne ott lennie, igaz?
Abba is kerüljetek bele!”
„Mindannyian?” „Nem. Páran átmentek a pélóba, páran maradtok a seggben,
ha esetleg jönne egy másik fütykös.
És ha jól ismerem ezt a segget, lesz másik bré.”
„Szóval páran a pöcsben leszünk, páran meg a seggben.”
„Igen.” „És aztán?”
„Nyírjátok ki őket!”
„Tehát halál a melegekre?” „Pontosan.”
„A leszbikusokra is?” „Nem, rájuk nem.”
„Miért nem?”
„Őket szeretem nézni.”
De végül minden betegség csalódást okoz.
Az AIDS után ott volt a SARS, ugye? Emlékeztek? „Kipusztítja az emberiséget!”
Nem tette. Aztán jött az ebola, a húsevő betegség.
„Jaj, Londonban az ebola!”
Egy nővér belázasodott a hétvégére, és ennyi.
Aztán jött a Zika-vírus. Emlékeztek a félfejű babákra?
„Zika-vírus!” „Nyugi!”
„Jaj, terhes vagyok!”
„Kezdj sapekot kötni!”
Hát nem?
Apropó, abortusz…
Nem akarok megosztó lenni,
de én döntéspárti vagyok. Nem tartozik a férfira, hogy mit kezd a testével a nő.
De közben…
Köszönöm. De ott vannak az abortuszellenesek.
Nem csak annyi, hogy ők nem tennék meg.
Más se tegye!
Egy kis százalékuk nagyon harcias.
És egy kis részük kibaszottul… Páran Amerikában kész terroristák.
Klinikát robbantanak, magzatot tesznek az ajtó elé. Harsog a propagandagépezetük:
„A liberálisok a kilencedik hónapban is abortálnak magzatot.
Ki a hüvelyből, likvidálják őket.”
Őrült egy összeesküvés-elmélet.
Rászabadultak az internetre. Betűtípus, mém, minden.
Nekik ez a tudomány.
És terjed. Biztos láttátok.
Különböző variánsai vannak:
„Igazi előadás volt.” „Igazi felmérés volt.”
Badarság. Mindegyik kitaláció.
„Egy nő terhes. Már öt gyereke van.
Kettő siket. Kettő vak.
Egy értelmi fogyatékos személy.
A nőnek szifilisze van. Megtartsa a gyereket?
Ne?
Bravó! Most végezted ki Beethovent.”
Mi van? Ennek kurvára semmi értelme.
Jó, legyen fair! Fordítsunk rajta!
Oké, van egy másik nő. Terhes.
Két gyerek, jó hallás, jó látás, nagyon okosak.
A nőnek nincs szifilisze. Megtartsa a gyereket? Igen?
Bravó! Életet adtál Hitlernek.
Nem akarok megosztó lenni, de én nem vagyok oda Hitlerért.
Hallgassatok meg! Van rá okom.
Hadd mondjam el!
A sci-fi-sorozatokban mindig van olyan rész,
amiben egy időgéppel próbálják megölni Hitlert.
Sikerül nekik, visszajönnek a jelenbe,
de rosszabb, mert elcseszték a téridő-kontinuumot.
Naná. Ha megváltoztatsz egy kis dolgot a múltban,
katasztrófa lesz belőle.
Én semmin se változtatnék.
Klassz az életem.
Nem kockáztathatok. Értitek?
Ha azzal jönnének: „Megoldottuk.
Nem kell időben utazni. Csak nyomd meg a gombot!
Megöli Hitlert még a holokauszt és a háború előtt.
A jelen ugyanaz marad, csak egy kicsit vörösebb leszel.”
Nos, nemet mondanék.
„Miért szenvedjek?”
De akárhányszor megkérdezik egy celebtől egy bulvárlapban:
„Mit tennél, ha lenne egy időgéped?”,
mind azt mondják: „Megölném Hitlert.” Tényleg?
Microsoft-részvényeket vennél, te hazug disznó!
Amerikaiakat kérdezgetek a rádióműsoromban,
és viccből mindig megkérdezem ezt. Mire ők: „Megölném Hitlert.”
Mire én: „Azt már megpróbálták életében.”
Erre azt felelik: „Na de én csecsemőkorában ölném meg.”
Szóval visszamennél a kis Hitlerhez,
aki még tök ártatlan,
és megfojtanád?
Amúgy láttátok Hitlert kisbabaként?
Istenem, de tündéri!
Ezt nézzétek!
Nézzétek a kis pofiját!
Visszamennél megkérdezni: „Ő Hitler?”
„Igen.” Mire te: „Ó, te tündi kis náci!”
Tudom, mit gondoltok. Miért van fotó a mobilodon…
a kis Hitlerről?
Az az én dolgom.
És ha tényleg erre maszturbálok? Akkor mi van?
És ha csak erre tudok maszturbálni?
Nincs áldozat, nincs bűn.
Hívhatjátok a zsarukat a házamhoz.
Azt mondanák: „Hallottuk, pedofil vagy.”
Én meg: „Ja, de csak a halott kis Hitler fotói izgatnak.
Nézzétek meg a szabálykönyvet!” Mire ők: „Oké, tiszta.”
„Megnézitek, hol masztizok?” „Aha, mutasd!”
Leviszem őket a masztiterembe.
Ami egy átalakított borospince.
A kép 100-szorosára felnagyítva ott a falon,
és 40 évnyi sperma csöpög róla.
Én csak öt éve lakom ott, szóval…
Ezt is ki fogják vágni.
De az embereknek gondjuk van Hitlerrel.
Vissza akarnak menni, hogy megöljék. Én meg: „Nyugi már!
Hitler végül megölte Hitlert, nem?”
Bár csillagot azért nem érdemel. Nem úgy értettem.
Nem félek a haláltól.
Nem gond, ha halott leszek. Nem fogok tudni róla.
Ez a legjobb a halálban.
Olyan, mint a hülyeség.
Csak másoknak fáj.
A halál oka már zavar. Nem akarok fájdalmas halált,
sem hogy a szekrényben találjanak övvel felakasztva,
női harisnyában,
amil-nitrittel borítva. Értitek?
Nem nekem való ez, szóval ha így találnak, az egyik haverom rendezte el így.
Nem aggódom a halál miatt. Nem is teszek ellene.
Már 40 éve túl sokat eszem és iszom.
Éjjel-nappal.
Azt mondják nekem: „Rick, ha nem piálnál, plusz tíz évet élnél.”
Mire én: „De az az utolsó, pocsék tíz év.”
Az nem kell.
Ha leállnék a piával, megérném a 80-at, és azt mondanák: „Jöhet a plusz tíz év”,
tökéletes lenne, ha újra 20–30 éves lehetnék.
De nem, csak 80–90 éves lehetnék.
Milyen gázos már 90 évesen?
Láttam már 90 éveseket fotelben. Csak nyöszörögnek. Te meg csak nézel.
Elkezdik: „Az összes csontom eltört!”
Mert törékenyek. Vér helyett por van az ereikben.
Vérrög van a sebeikben.
Mindenféle sérv áll ki belőlük.
Ha 90 évesen
kimész a konyhába egy csésze teáért, és a kanna túlságosan tele van,
jó eséllyel a seggeden jön ki a gyomrod.
Szóval a tanácsom: egyél és igyál, amennyit csak akarsz, és dögölj meg!
Köszönöm!
Elmondanám, hogy nem vagyok orvos.
Egy-két évente azért elmegyek orvoshoz.
Ki kell vizsgáltatnom magam a fellépésekhez és a tv-hez,
és magánorvoshoz megyek.
Hatszáz font, három órát várok, de mindent megcsinálnak.
Vérvétel, székletvétel, vizeletvétel,
EKG, fül, orr, torok,
golyók, prosztatavizsgálat, minden.
És ki kell töltenem egy nagy űrlapot az életmódomról.
Rohadt sokáig tart.
Az igazat írom, kivéve az alkoholmennyiségnél.
Azt kiszámolom, aztán megfelezem.
És még ennek ellenére is sokallja a doki.
Nyertesnek érzem magam. Megkérdem: „Tényleg?”
És amikor letelik a három óra,
megkapják a laboreredményeket,
és egy nagy számítógépen egyesítik a testem adatait.
Ebből kiszámolják, mennyi esély van agyvérzésre,
szívrohamra egy, öt, tíz év múlva, és nálam mindig ugyanaz az eredmény.
Romlik a korral, de ezzel nem lehet mit tenni.
De mindig az egészséges súly határán vagyok.
Majdnem túlsúlyos. Épp a határon.
Egyszer voltam prediabéteszes is. Megoldottam.
Most preköszvényes vagyok.
Preköszvény.
A doki elmondja az egészet, és megkérdi: „Mit tegyünk ezzel?”
Erre én: „Miért a többes szám?
Most csengettem le 600 fontot, nem?
Maga helyrehozza, és már megyek is.”
A szerelőhöz se úgy mész: „A kerekek kopottak.
A hajtókarnak annyi. Mit tegyünk…” „Ön helyrehozza, én fizetek.”
A doki viszont: „Több rostot kell ennie.”
Mire én: „Akkor adjon nekem rostos bort!
Mindenre van pénzem. Találják fel a rostos bort!”
Elkezdi: „Kemény a széklete.”
Szívesen mondanám: „Ki lehet kanalazni.”
És a legjobbat mindig a végére hagyja. Fel se néz.
„Végezhetnénk egy rektális vizsgálatot?”
Amire is azt kell felelnem: „Persze.”
Jobb lenne, ha meglepnének vele.
„Üdv!” „Üdv!”
„Ez jó.” „Köszönöm!”
De nem, tök lassan vezeti fel. Míg mossa a kezét, elkezdi: „Kér kísérőt?”
Szóval feldugod az ujjad a seggembe,
és még egy haverod is nézné? Ne! Csak csináld!
Lefektet egy padra, először háttal,
gatya, alsó le bokáig, térdek szét, mint egy kis békánál,
és először a herét nézi meg.
Én ideges vagyok az orvosnál, szóval nagyon összemegy ott lent.
Ki kell kaparnia, mint egy teknős fejét. Értitek?
Egy félelemgörcs keletkezik odalent.
És rohadtul utálom. Ez a reakcióm…
Komolyan.
Szörnyű az egész.
Aztán megfordulok, bezseléznek, és cuppanhat az ujj a seggbe. Szuper.
Nem szuper. Nem azért megyek oda.
„Megint én.” „Tegnap volt. Na, jöjjön!”
Legutóbb egy idős ember volt, és…
Azért orvos is volt, nem csak idős.
„Az orvosa nem ért ide, úgyhogy gondoltam, átveszem.”
Amolyan régimódi általános orvos volt.
Úgy 75 körül, ingben, nyakkendőben és tweedzakóban.
Karosszékben ült, és nem fektetett a padra.
Felálltam, mire ő: „Tolja le a nadrágját és az alsóját!”
Szóval én…
Alacsony volt a doki. Fejmagasságban volt a golyóimmal,
és mint említettem, ilyenkor ideges vagyok,
ezért sokat fecsegek.
Ha elkedvtelenítem őket, talán nem találnak rákot.
Szóval elkezdi nézni a golyóimat,
mire én: „Pontosan mit is keres ott?”
Általában csak leintenek.
Ő nem. „Ez egy jó kérdés.”
Hátradőlt, és elkezdett beszélni a rákról.
Na tessék, most már cseverészünk, mi?
Be nem állt a szája. Szívesen beszélt róla.
És emlékszem, bunkóságnak tartottam így állni,
szóval ezt csináltam: „Ó, értem!”
Amúgy szoktam edzeni.
Edzőterembe járok, ami az utcámban van, mint rájöttem.
Otthon is van edzőtermem, de meguntam.
Gondoltam: „Ha az edzőteremben egy évre előrefizetek,
az motiválni fog, hogy eljárjak.”
De eszembe jutott: „Kurva gazdag vagyok. Nem…”
Mindennap vehetnék máshol bérletet.
Megjátszhatnám: „Itt a 2000 font. Holnap jövök. Sose láttok többé.”
Talán havi egyszer szoktam menni,
és úgy tíz percet nyomok a gépeken,
aztán rohanok haza.
Nem használom az öltözőt.
Bajom van a nyilvános öltözőkkel.
Mindig így volt. Elmondom, miért.
Nem hinném, hogy a női öltöző is ilyen,
de a pasik büszkélkednek a micsodájukkal.
Nyilvános helyen én: egy perc zuhany, törülköző, sarok, gatya fel.
A pacákok meg zuhanyozás előtt ott dumálnak pucéran.
Tusolás után meg: „Mizu?” Egyszer túl sokáig tusolt egy fószer.
Eszméletlenül sokáig.
Amikor kijött, törülköző híján folyt róla a víz,
odament a tükörhöz, és a haját kezdte igazgatni.
Egyszer egy nagyon kövér csókával voltam az öltözőben.
Öltöztem. Nagyon nagy volt a figura.
Úgy 160 kilós.
És meztelenül állt egy precíziós mérlegen.
Kurva sokáig állt ott, én meg…
Baromi sokáig állt ott.
Szólni akartam neki: „Sose leszel űrhajós, haver.
Nem kell pontosnak lennie.
Vegyél fel egy gatyát, és csalj le pár grammot!”
Nem szekálom a kövéreket. Én is az vagyok.
Túlsúlyos. Miért? Mert sokat eszem és iszom.
Ezért. Nem bírálom én a kövéreket.
Tudom, hogy lettek kövérek. Ha látok egyet, arra gondolok: „Gratula!
Sokkal többet ettél a szükségesnél. Én is.”
Ha kövér párt látok, arra gondolok: „Igen, ez így jó.”
De aztán észreveszem a kövér kis totyogós gyerekeiket,
és úgy látom: „Ez azért nem fair.”
Az anyjuk meg: „Szeretik a sütit.”
Persze hogy szeretik!
Hisz emlőskölykök.
Ugyanaz a faj vagyunk, mint 200 000 évvel ezelőtt.
Vadászó-gyűjtögető agyunk van.
A jómód sokkal gyorsabb, mint az emberi biológiánk.
Ha meglátunk a boltban egy olyan sütit,
ami tele van zsírral és cukorral,
az agy ezt gondolja: „Hű, de tuti! Zabálj! Holnap talán már nem lesz étel.”
Pedig holnap is lesz étel.
Tele a hűtő, és anyu telefonon rendeli a kaját.
És megy a megbélyegzés is.
Az orvosok nem mondhatják, hogy „ön túlsúlyos”.
Mert az politikailag…
Az a kövérek megszégyenítése. A rákosoknál nincs ilyen.
Meg akarnak menteni.
Az egyik iskola be akarta tiltatni az „elhízott” szót,
mert szerintük becsmérlő a… nem is tudom, minek hívjam őket.
A kerek gyermekekkel szemben.
De ez az udvarias szó rá.
Azért találtuk ki, mert nem mondhatjuk, hogy „dagadt kis szaros”.
Egy besértődött ember miatt ne változtassunk a szavakon!
És a kövéreket nem sérti, hogy „elhízott”.
Ők akarták. Boldogok, nem? Látsz egy kövér fiút: „Minden oké, dagi?”
„Igen!”
Az orvosnál: „Gyere be!”
Mire a doki: „Na, baszd meg!”
„Elhíztam?”
„Nem, betegesen elhíztál.”
„És ez mit jelent?”
„Azt, hogy belehalsz.” „Tényleg? Jól van.
Most azonnal, vagy…”
„Nem, előbb cukorbetegség miatt hamarosan levágjuk a lábadat.
Ha túléled, később elvisz egy agyvérzés, légzési elégtelenség vagy szívroham.”
„Értem.
Tehetek valamit?”
„Elkezdhetsz edzeni és egészségesen enni.
- Akkor megúszod.” - „Oké.”
„De nem teszed meg, mi?”
„Nem.”
Sajnálom őket, bár az ő hibájuk.
Látni a tv-ben ilyen dokufilmeket,
például a 270 kilós emberről,
akit daruval emelnek ki a házból, hogy kórházba vigyék.
Ha darun lógsz…
Ugye?
És egy filmes stábot látsz…
akkor tudod, hogy elbasztad.
És aztán, ahogy mondtam,
arra ébrednek, hogy amputálták a lábukat.
És ez szomorú, sírnak, én is sírok.
„Miért hagytam, hogy ez legyen? Olyan ostoba vagyok!”
Aztán elfilóznak rajta,
és rájönnek: „Nem is igazán használtam a lábamat.”
Aztán jön az ebédidő,
és mennek a nővérhez: „Még nem dobták ki a lábamat, igaz?”
Ti is munkásosztálybelit játszotok a kőművesek körül?
Én igen. Járkálok Hampstead lombjai közt,
verseskönyv a kezemben,
sál a nyakamon,
Brahmst dúdolgatok,
valaki leszól egy állványról: „Ricky!” „Hali, pöcsök! Mizu?”
Nem tudom, miért csinálom.
Nem tudom, miért próbálom lenyűgözni őket.
Mindig is érdekelt az emberi viselkedés.
De ahogy már mondtam,
az univerzum csak a mi fajunk által képes megérteni magát.
De a saját szemünkön keresztül látjuk a természetet, rólunk szól az egész.
Miért vagyunk itt? Mi határoz meg minket? A genetika vagy a környezet?
A régi öröklés-környezet vita.
Egyszer megkérdezték Piaget-t, a pszichológust:
„Az öröklés vagy a környezet határozza meg inkább az észt?
Mire ő: „Mi határoz meg inkább egy mezőt?
A hosszúság vagy a szélesség?”
Ha nem tudjátok a választ, kurvára…
De a pszichológia, a pszichiátria, az idegtudomány még gyerekcipőben jár,
és ma is nagyon keveset tudunk az agyról.
Százötven évvel ezelőtt semmit se tudtunk. Csak találgatások folytak.
És mindent elmebetegségnek tartottak.
Aki nem volt fehér, heteroszexuális, nős, keresztény férfi,
aki túl nagy devianciát mutatott, arra rásütötték: „Elmebeteg.”
Homoszexualitás? „Elmebetegség."
Egy életre bezárták, sőt, megkínozták.
Ha egy nő házasságon kívül esett teherbe: „Elmebeteg.” Bezárták egy életre.
Ma már jobban megértjük a dolgokat. Toleránsabbak vagyunk.
De szerintem átestünk a ló túlsó oldalára,
mert ma már semmi sem elmebetegség.
Semmit sem tartanak annak.
Minden szindróma vagy függőség vagy preferencia, nem?
Levágathatnám a lábaimat, kerekeket tehetnék fel,
babakocsinak tekinthetném magam…
és elmebetegnek tartasz, bigott vagy, nem?
Kicsit elcsépelt ma már ez a poén, nem?
„Hát tartsd magad tárgynak!” Kicsit régimódi,
de nem vágom ki, mert bosszantani akarom a nézőket.
Mert ezt a részt fogják sértőnek találni. Mint az emberiség.
Beszélek éhezésről, nemi erőszakról, AIDS-ről, holokausztról, pedofíliáról,
de az identitáspolitikáról nem viccelődhetek.
Egyvalamiről nem poénkodhatok: a transzkérdésről.
„Egyenlő bánásmódra vágynak.”
Egyetértek. Ezért veszem be őket is.
Értitek?
Tudják, mi mindenből csinálok még viccet,
de reklamálnak: „Ezt biztos komolyan gondolja.”
Mintha egy-egy poén ablak lenne a humorista lelkére.
Ez nem így van.
A poén kedvéért bármilyen nézőpontot felveszek.
Jobbosnak vagy balosnak adom ki magam.
Játszom az okosat vagy a hülyét.
Amelyik viccesebb, előítéletek nélkül.
Teljesen őszinte leszek. A való életben támogatom a transzjogokat.
Minden emberi jogot támogatok, így a transzjogokat is.
Éld az életed! Hívasd magad annak, aminek szeretnéd!
Légy olyan nemű, amilyennek érzed magad!
De találkozzunk félúton, hölgyeim! Ne legyen farkatok! Ennyi.
Csak ennyi.
Őrültség azt hinni, hogy a poénkodás egyszersmind ellenzés.
Poénkodtam az önidentitásról.
Jó lett volna, ha kis koromban is lett volna önidentitás.
Felhasználtam volna.
Így szóltam volna:
„Transz vagyok, anyu.” Mire ő: „Micsoda?”
Mire én: „Vagy transz vagyok, vagy kell egy új bringa.”
Így felelt volna: „Kell egy új bringa.”
Mire én: „Te vagy a főnök.”
De a '60-as években nőttem fel. Jézusom!
Viktoriánus szüleim voltak. Nem hallottunk erről.
De mi lenne, ha most, ezekben a woke, haladó időkben lennék tinédzser,
vagány, hippi szüleim lennének,
és közölném velük, „transz vagyok”?
Azt felelnék: „Ó, szupi, ez olyan trendi!”
Apám meg: „Én választok vaginát!”
Mire én: „Köszi, apci!”
Ugye?
Majd jönne egy montázs, kórházi képek.
Elektrolízis, hajnövesztés.
Jó nagy sunám lenne.
Ha valaki más fizeti, nagyot kérnék.
„Apa meg akar venni egy puncival. Baszd meg, apa!”
Nagy suna, dudák, ugye, és…
Ugye?
És megjelennék a színen.
Igazi nő lennék. Vicky Gervais lennék.
Igen. Igazi nő lennék.
A szexualitáson nem lehet változtatni, és én a nőkhöz vonzódom, szóval…
Leszbikus lennék.
Egy Vicky Gervais nevű kis leszbikus lennék.
És valószínűleg butch leszbikus lennék a sok tesztoszteron miatt.
A divat is tetszik.
Farmer, fekete póló,
rövid haj,
szakáll!
Nem, igazi, Vicky Gervais nevű leszbikus lennék,
nagyvilági leszbikus.
Elmennék Brightonba,
bemennék egy leszbikusbárba,
és köszönnék: „Hali!”
Biliárdasztal. A győztes marad. Ott éjszakáznék.
Vili?
Na jó.
Kár volt ezt bevenni. Szar lesz a poén.
Szóval élvezzétek a kalandot!
Tehát körülnézek, és találok egy csinos leszbikust.
Ez olyan gyerekes és fogalmatlan, hogy az már fáj.
De nem vágom ki. Szóval…
Meglátnék egy csinos leszbikust. És…
Ez szánalmas.
Még tőlem is.
Nem tudom nevetés nélkül elmondani.
Szóval…
Odamennék hozzá:
„Hali, leszbikus vagy?” Erre ő: „Igen. És te?”
„Igen, egy kicsit. Nézd!”
Erre ő: „Szép suna.” Mire én: „Igen, sokba is került.”
Erre ő: „Mi?” „Hagyjuk!”
És udvarolni kezdenék neki.
Mindent bevetnék.
Leszbikus stílusban bókolnék neki:
„Tetszik a Dr. Martensed.”
Mire ő: „Ó, köszi!”
Vili?
Azt mondanám: „Nagy a fülbevalód.” „Igen.”
Mire ő: „Elmegyünk leszbizni?”
„Jó, egy kicsit.”
Visszamegyünk. Levetkőzünk.
Megmellezem. Nem tudom, mit…
Kinyalnám? Ezt csinálnám.
Ezt tutira csinálnám.
Rágugliznék, baszki!
És… Na igen.
Megkérdezné: „Beakasztanál egy műbrokival?”
„Ja.” Szóval felcsatolnám a műbrokit.
Az új sunám elé pakolnám a nagy brokit, és hátul megkötném.
És ekkor a falba verném a fejem.
Mondtam, hogy szar lesz, nem?
Istenem!
De egyvalami esetén biztos, hogy öröklött, vagy sem, és ez a rasszizmus.
Senki se születik rasszistának. Tanulni kell azt a szarságot.
Nem akarok megosztó lenni, de nem vagyok oda a rasszizmusért.
Hallgassatok meg!
Nem érdekel, hogy fekete, fehér, barna, európai, afrikai…
Mire ti: „Ja, fekete, fehér, barna, európai, afrikai.
És a kikúrt eszkimók?” Ez rasszizmus ám!
„Rohadt furák, Rick.” Nem furák, csak mások.
„A hóban élnek.” Igen. A hó a házikójuk. Na és?
„Halott oroszlánfókát viselnek.” Az a ruhájuk. A halott oroszlánfóka.
Mondom, mi van a rasszizmussal.
Ha kihúzod az egyiket a hólyukból, lerángatod róla a fókaruháját,
és ahogy ott áll meztelenül, jól megnézed, gyakorlatilag csak egy fázós kis kínai.
Szóval…
Tudom, hogy már nem lehet őket „kís kínaizni”.
Sose szabadott volna,
mert szerintem ez a lehető leglustább demográfiai megnevezés.
Az első partra szállt, körbeálltuk, és megkérdeztük: „Honnan származol?”
„Kínából.” Mire mi: „Kis kínai.”
Visszakérdez: „Hogy mi vagyok?”
„Kis kínai.”
„Kis kínai?” „Ja.”
„És a feleségem?”
„Szerinted? Kis kínainé.”
„Miért nem a nevemen szólítasz?”
„Nem tudom a neved, értve?”
„Ling.”
„Ling?” „Igen.”
„Ez vezeték- vagy keresztnév?”
„Mind a kettő.”
„Ling Ling?”
„Háró?”
Jó, hagyjuk!
Oké.
Ne feledjétek, irónia. Oké?
És ezt nem is én mondom, oké?
A kis kínai mondja, nem? Szóval…
Ha neki megfelel, akkor…
Ezt is ki fogjuk vágni. Oké.
A francba, marad bármi is ehhez a kurva különkiadáshoz?
Na, ez jó lesz.
Volt valakinek pedó tanára, amikor még suliba járt?
Igen.
Nagy tapsot a pedó tanároknak, ez az!
A kurva életbe!
Hihetetlen!
Jut eszembe!
Az emberek politikailag korrektek akarnak lenni,
így túl akarják woke-olni egymást, és ez lesz: „Nem mondhatod, hogy pedó.
Ez lekicsinylő kifejezés. Sérti azokat, akik gyerekfüggők.”
Szóval lesznek, akik azzal mennek az orvoshoz:
„Azt hiszem, gyerekfüggő vagyok.”
Erre a doki: „Te szegény! Hogy érzed magad?”
„Mint aki molesztálni akar egy gyereket.”
„Ez az egyik tünet.
Ne aggódj! Ülj le!
Az adófizetők költségén intézménybe küldünk,
és leszoktatunk a gyerekekről.”
„Mégis hogyan?”
„Az megvan, mikor a heroinfüggőnek metadont adnak?” „Ja.”
„Mi törpékkel kezdjük.
Akár működhet is.
Talán beválik.”
„De mégis hogyan?”
„Egy pillanat! Még nem gondoltam át.”
Jól van. Oké.
„Szóval, eljössz az intézményünkbe.
Felbérelünk egy csomó törpét,
de a téli szünetben be kell zárnunk.
Nem lesz személyzet.
Szóval gyere feb…”
Csitu! „Februártól novemberig leszel nálunk.
Felbéreltünk egy rakás törpét,
beöltöztettük őket iskolásoknak,
és futkozni fognak az intézményben.
Szabadtartású törpék.
Szabadon vannak tartva,
és úgy hatévesnek néznek ki,
de felnőttek, szóval nem szegsz törvényt. Pénzért teszik, konszenzuális.
Odamész ahhoz, amelyik bejön, lehúzod a gatyáját, biriz…”
„Doki, azt mondtam, pedó vagyok, nem meleg.”
Szerintetek van homofób pedofil közösség?
Mondjuk, van egy önelégült, heteró pedofil.
Elrabol egy kislányt.
Az erdőbe viszi a kislányt. Meglát egy másik pedót egy kisfiúval,
és elkezdi: „Mocskos buzi!”
Van egy londoni kerület, ami meg akarta tiltani az ismert pedóknak,
hogy a sulik 1,5 km-es körzetében éljenek. Lehet bírálni a pedókat,
de azzal nem, hogy lusták. Értitek?
Sok közülük buszsofőr. Az nem távolság nekik.
Vili?
Volt egy pedó tanár.
Igaz történet.
1976 táján történt. Úgy 14 éves lehettem.
Belegondolva azért sajnálom őt,
mert úgy a 20-as évei végén járhatott az ideges, alacsony fickó,
egyértelműen meleg volt, és kavart egy idősebb gyerekkel,
aki úgy 16-17 éves lehetett.
Most ez legális lenne, de akkor jogilag pedónak számított.
Elűzték. Elítélték. Elintézték. Nagy volt a botrány.
Aznap, amikor kitört, hazamentem.
Anya meg elkezdte: „Hozzád ért?”
Erre én: „Nem.”
„Biztos?”
Én meg: „Ja.”
Mire ő: „Akkor nem jöttél be neki.”
Szóval anyám azzal heccelt,
hogy nem vagyok elég vonzó ahhoz, hogy szexuálisan zaklassanak.
És ha bizonyítási kényszert okozott volna?
Hazatérek éjfélre: „Hol voltál?” „Buszsofőröket szoptam. Ezt neked!”
De ez jellemző volt anyura.
Nagyon jószívű és becsületes volt,
de nagyon szókimondó is.
Bármit megtett másokért, de attól még nyafogott miatta.
Gyerekkoromban a szomszédunk, Mrs. Dawson vagy 25 évvel idősebb volt anyánál.
Amikor anya 60 éves volt, Mrs. Dawson úgy 85-86 éves lehetett.
Anya volt az utolsó szemtanúja a létezésének. Egyedül élt.
Anya csinált neki mindent. Bevásárolt, kitakarított.
Főzött rá, üldögélt vele. Visszament teát készíteni neki.
Sokáig ment ez.
Egyszer hazatelefonáltam. Anya úgy 70 volt akkor.
„Hívtalak. Nem vetted fel.” Anya meg: „Dawsonnál voltam.”
Mire én: „Na és hogy van?”
Anya így felelt:
„Nem hajlandó meghalni.”
Szép emlékeim vannak Readingről,
amiért…
Amiért sose megyek vissza oda.
Mindenütt találkozom readingivel.
„Readingi vagyok.” „Baró!” De sose úszom meg ennyivel.
Elkezdik: „Tényleg, te ismered Norman Taylort, nem?”
Sose ismerem az illetőt.
Mondom: „Nem.”
„Ő ismer téged.”
„Ja, tv-szereplő vagyok.”
„Az Ashmeadre jártál.” „Igen.”
„Ismered Pete Shepherdöt.” „Mikor járt oda?”
„1993-ban.”
„Én 31 éves voltam akkor, pajtás…”
„Ő ismer.” „Igen?”
„Van tv-je?” „Van.”
„Itt van a kutya elásva.”
A régi történetek tetszenek. A show-bizniszről nem mesélek. Unalmas.
Az igazi sztorik a jók. Ha turnéra készülök,
életem meghatározó eseményeire gondolok.
Ide is találtam egyet.
Ölelős.
Pár éve már nem öleltek meg,
és ez jó volt így. Bejött.
Sose szerettem az ölelést. Ne ölelgessenek!
Mindig kínos volt. Senkit se ölelgettem, amíg Londonba nem jöttem.
Munkásosztálybeli kölyökként Readingben
nem ölelsz meg senkit, az apádat, a nagyapádat, a tesódat se.
Beszólsz. Cukkolsz. Nálunk ez az ölelés.
Mondok egy példát. Apa temetésén voltunk,
és a sírnál álltunk a testvéremmel.
Bob cigizett, és odajött Mike bácsikánk.
Vagy 25 éve nem láttuk Mike-ot.
Legutóbb még úgy 50 éves volt, most meg úgy 75.
Nem öregedett szépen. Agg volt.
Odajött hozzánk: „Hahó, srácok!”
Bob ránézett, felismerte,
és így szólt: „Na, baszd meg!”
Aztán körbenézett a temetőben, és megkérdezte: „Nem mész lassan haza?”
Értitek?
Mike bácsi csak nevetett: „Mindig öröm téged látni, Bobby.”
Ez volt nekik az ölelés. Értitek? Mondok egy másik példát is.
A középsuli után Mark volt a legjobb barátom.
Továbbtanulás előtt melóztunk egy évet, hogy legyen pénzünk piára.
Piáltunk is. Életem legjobb nyara volt.
De aztán történt valami.
Meghalt a nagyija, akivel lakott, szóval komoly volt a szitu.
Elment a temetésre,
és utána egyből hozzám jött.
Leült a kis fekete öltönyében, és hallgatott. Nem tudtam, mit mondjak.
Ölelés kizárva. Megkérdeztem: „Milyen volt?”
Mire ő: „Szörnyű volt. Hamvasztották.
Kimentünk megnézni, hogy száll fel a füst,
a szélirány megváltozott, és az egész a pofánkban landolt.”
„A szádba ment?”
„Igen.” Magas labda volt.
Megkérdeztem: „Keserű volt?”
Mire ő: „Igen.”
Erre én: „Az a csiklója volt.”
Hát nem?
Erre Mark: „Kurva élet, Rick!”
És elkezdett nevetni.
Ez volt nálunk az ölelés. Értitek?
Egy utolsó sztorival búcsúzom.
Igaz történet. Ha azt mondom, igaz, az is.
Mind az, becsszó. És…
A kedvenceim az iskolás sztorik, és talán ez a kedvencem közülük.
Szintén 1976-ban történt, tehát úgy 14 éves koromban.
Volt egy srác az osztályban, Gary Masterman.
Gary Tourette-szindrómás volt.
Minden mondatában káromkodott.
Tikkelt. Iskolagyűlésen tanultunk róla.
Gary a színpadon volt. Mindenki ismerte.
Népszerű srác volt. Kedves. Gary Masterman.
De néha találónak tűnt a tikkje.
Sose feledem, egy fiatal tanárnő, Miss Wilkie tartott nekünk órát.
A táblánál állt, és ötleteket várt tőlünk.
Valahogy így: „Simon, mit gondolsz?
Igen, ez jó. Remek. Brian, te?
Igen, jó.”
Aztán Garyt kérdezte. Erre ő: „Megujjazom önt.”
A tanárnő: „Valaki más?”
Rámutatott Sean Dixonre,
Sean meg: „Persze, én is megujjazom.”
Csodálatosak voltatok. Jó éjt!