Downloaded from YTS.MX
EN KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
God kveld, mine damer og herrer.
Gi en varm velkomst til en mann som ikke trenger å gjøre dette.
Ricky Gervais.
Hallo. Takk.
Hysj. Tusen takk. Hysj. Nei, hysj.
Takk, men hold kjeft, for faen.
Ikke noe hyling eller… Bare latter. Nei, men takk… Hysj. Ro dere ned.
Hysj!
Jeg filmer dette. Hold kjeft, for faen.
Tusen takk.
Velkommen til showet. Det er ikke et show. Ingen dansere eller sjonglører.
Det er en fyr som snakker, det er det standup er.
En fyr som snakker. Sexist.
Hva med morsomme, kvinnelige komikerne?
Som…
Nei. Ikke sant? Nei.
Jeg skal ikke gjøre det. Ok. Det var ironi, ok?
Det blir noe av det i kveld. Prøv å legg merke til det.
Det er når jeg sier noe jeg egentlig ikke mener, som en spøk,
og dere, som publikum, ler av feil ting
fordi dere vet hva som er riktig. Det er å satirisere.
I den første brukte jeg gammeldags sexisme, kvinner er ikke morsomme.
Jeg vet jo at mange kvinner er morsomme.
Som…
Igjen. Godt observert.
Det finnes mange. Dame Edna Everage. Hun er…
Eddie Izzard.
Hun er fantastisk, sant?
Hun er ikke bare en fantastisk komiker, hun er en fantastisk skuespiller også.
Hun var rå i den greia som en mann, ikke sant?
Godt å være tilbake.
Jeg ble nyforelsket i standup på min forrige turne.
Jeg besøkte arenaer rundt om i verden. Netflix kjøpte den.
Den hadde flest seere det året.
"Alle elsker meg nå", tenkte jeg. Så fikk jeg denne tweeten.
En ekte tweet, ok?
"Kaller du deg komiker?"
Han vet jeg gjør det.
Det står i Twitter-bioen min.
"Kaller du deg komiker? Du er like morsom som en…"
Jeg tenkte han ville gå rett i strupen på meg og si Miranda, eller…
Kom igjen! Ikke…
Jeg tuller. Ok?
"Kaller du deg komiker?
Du er like morsom som en fjert i en babys begravelse."
Han forsøkte å såre meg.
Men hans store feil var å bruke noe som hadde vært kjempemorsomt.
Som om det hadde… En fjert i en babys begravelse?
Stor, akustisk kirke. Alle gråter stille for seg selv.
Bitteliten kiste.
Og noen fjerter?
Du hadde ledd.
Selv om det var din baby. Ikke sant? Nei.
Hvis det er en begravelse, har den vært død i en uke.
Du er nok klar for å le litt.
Særlig om du er faren.
Moren syns nok det er vanskelig å se humoren i det.
Å, kvinner!
Ikke alle kvinner. Jeg mener de gammeldagse kvinnene.
Dere vet, de med livmor.
De helvete dinosaurene.
Jeg elsker de nye kvinnene. De er fantastiske, sant?
De nye vi har sett i det siste. De med skjegg og kuk. De er gode som…
De er gode som gull. Jeg elsker dem.
De gammeldagse, de sier: "De vil bruke våre toaletter!"
"Hvorfor skulle de ikke det?" "De er for damer!"
"De er damer. Se på pronomenene deres.
Hva med henne er ikke en kvinne?" "Vel, penisen hans."
"Hennes penis, din trangsynte dust!"
"Hva om han voldtar meg?" "Hva om hun voldtar deg?
Helvetes TERF-kjerring!"
Den tweeten beskriver humor, sant?
Hvor subjektivt det er. Noen syns en person er morsom,
andre er bittert uenig.
Når noen sier om en komiker: "Han er ikke morsom."
Selv om jeg er enig med dem,
sier jeg: "Ikke si det, si at du ikke syns han er morsom."
Jeg hater å høre: "Den vitsen var støtende."
"Nei, du må si at du fant den støtende."
Det handler om følelser,
det er mange typer humor, humor utvikler seg.
Det er en ny type humor nå, bevisstgjort-humor.
Det er veldig progressivt, sant?
Det finnes klubber der man må signere på noe
som bekrefter at man ikke skal si noe som er krenkende.
Det er en trygg atmosfære for publikum.
Jeg prøvde å se litt på det, men jeg vil heller se på Louis CK runke.
Ikke nevn han. Han er utfryst.
En unnskyldning er ikke nok. Du må…
Som stakkars Kevin Hart. Han skulle være Oscar-vert.
Han skrev på Twitter: "Dette er en livslang drøm."
Så fant noen tweeter fra ti år tilbake.
De var litt barnslige, litt homofobiske tweeter.
"Sønnen min gjør sånn og sånn. Håper han ikke er homo."
Det var voldsomme reaksjoner. "Jeg er ikke homofob. Unnskyld."
Han slettet dem. "Jeg er lei meg."
Ti år senere finner noen et skjermbilde: "Se, han skrev dette."
Oscar-ledelsen: "Du må si unnskyld." Han sa: "Nei, ikke enda en gang."
Han har rett. Hvis det ikke holdt første gangen,
kan han like gjerne tvitre det igjen.
Det er sånn jeg håndterer ting.
Men om du er den typen som digger at folk blir fryst ut
for noe de gjorde for ti år siden, vil du også fryses ut en dag
for noe du sier i dag.
Du kan ikke forutse hva som er krenkende i fremtiden.
Hvem vil styre ordskifte?
Det verste du kan si i dag, det som får deg utfryst, dødstrusler,
det verste du kan si i dag: "Kvinner har ikke penis", sant?
Ingen så den komme.
Det finnes ikke ti år gamle tweeter…
Du finner ikke en ti år gammel tweet: "Kvinner har ikke penis."
Vet dere hvorfor? Vi trodde ikke det var nødvending.
Liam Neeson.
Han ble nesten utfryst, sant?
Liam Neeson.
Jeg vet ikke hvorfor han nevnte det.
Men han sa det til en journalist.
Han sa: "Det var 30 år siden,
en venninne fortalte at hun hadde blitt voldtatt."
Og… Det er ikke det morsomme.
"Hun hadde blitt voldtatt, jeg spurte hvordan han så ut.
Det var en svart fyr. Jeg tok gummibatongen
og gikk ut for å lete etter en svart fyr. Men jeg tok til fornuften."
Det rare med den historien er: Hvem har en gummibatong?
Det var nære på. De avlyste premieren på filmen hans.
Folk ville slette filmen, jeg skjønner det.
Folk skiller ikke kunst fra artisten.
Jeg kjenner Liam. Han er en skjønn fyr. Han er ikke rasist. Men da det kom frem,
tenkte jeg: "Blir Schindlers liste noen gang morsom igjen?"
Den er fortsatt morsom, åpenbart.
Men nå blir folk så krenket, og det blir tatt alvorlig.
Vi har komikere som skriver i eliteaviser,
her er reglene for humor, sånn må det være.
Sånne ting som:
"Humor skal slå oppover, aldri nedover."
Noen ganger må du slå nedover, som når du banker en handikappet toåring.
Hvis du slår oppover, bommer du. Han vinner.
Den vitsen viser forskjellen
på å metaforisk slå nedover og det å faktisk gjøre det.
Folk vil ha deg til å tro at ord faktisk er vold.
Dere lo av en vits om å banke en handikappet toåring.
Ingen ble skadet. Hvis jeg hadde dratt ut en handikappet toåring
og banket ham opp, ville dere ikke ha ledd, sant?
Derfor droppet jeg det.
Dette er godhetsposering.
De drar folk ned i gjørma for å oppheve seg selv.
De sier: "Nei, vi beskytter minoriteter."
Som om minoriteter ikke har humor, det er så nedlatende.
Jeg forstår hvordan det er å være i mindretall.
Her i landet har vi fem prosent svarte,
fem prosent asiater, fem prosent LHBTQ. Små tall.
Jeg er en hvit, heteroseksuell multimillionær, sant?
Det er mindre enn én prosent av oss.
Men sutrer jeg? Nei! Gjør jeg…
Jeg bryr meg ikke. Jeg fortsetter. "Kom igjen, Rick!
Fortsett kamp…!" Jeg er som Rosa Parks, skjønner dere?
Men jeg kjemper for å aldri måtte sitte på bussen.
Folk klager over ting de ikke må se på. Det påvirker dem ikke.
Alle har rett til å bli krenket og å klage,
men de må forstå at vi ikke prøver å krenke.
Det er ikke målet vårt. Vi vil få dere til å le.
Vi prøver å underholde dere. Her er greia, ok?
Hvis jeg sier noe i kveld som er veldig krenkende,
du har aldri hørt noe så ille i hele ditt liv. Ta det med ro.
Gå til billettkontoret. Du blir ikke refundert der.
Men du fyller ut et skjema og klager, jeg tar de med meg og driter på dem.
Det er humorens regler.
SuperNature. Hvorfor SuperNature? Det er to grunner til det.
Én, jeg vil kassere det overnaturlige. Jeg tror ikke på noe overnaturlig.
Hvis noe eksisterer, er det per definisjon naturlig
og kan forklares, hvis ikke nå, så eventuelt.
Og fordi naturen er super nok, sant? Det er utrolig at vi snakker om det her.
Vi er den rasen som lar universet forstå seg selv.
Sjansen for at vi er her, sjansen for at du eksisterer nå,
sjansen for at den spermien fant det egget er 400 trillioner til én.
Livet er som en ferie. Vi eksisterte ikke i 13,5 milliarder år,
så får vi 80, 90 år, om vi er heldige, så dør vi og eksisterer aldri igjen.
Noen blir krenket av det.
"Du kan ikke si det. Dette er ikke tilfeldig.
Det er for bra. Noen må ha laget det.
Jeg er for spesiell. Jeg fortsetter å eksistere.
Jeg lever videre. Jeg kommer til himmelen.
Jeg er med venner og familie eller blir en ånd iblant dere.
Eller så reinkarneres jeg. Jeg kommer tilbake som en annen."
Da er det en annen.
Du er ikke involvert. Det er bare en annen, sant?
Mange tror på reinkarnasjon, selvsagt.
Noen påstår at de husker hvem de var i et tidligere liv.
Det er en gruppe i USA, selvsagt.
I California, selvsagt, ikke sant?
De husker hvem de var i et tidligere liv. Alle har vært en spesiell person.
De er ikke så spesielle i det livet de har nå.
Men jeg så en dokumentar om det, hvert år har de en "kom som du var"-fest.
De kommer kledd som den historiske personen de var.
To Napoleoner.
Minst en av dem juger.
Ingen reinkarnasjon. Ingen spøkelser.
Har dere sett spøkelsesjakt på TV? Det er flere programmer.
I årevis. Celebrity Ghost Hunter.
Over hele verden, flere tusen timer med opptak,
og de har aldri sett et spøkelse. "Hva var det? Å, det var bare… Nei, ikke…"
"Hørte dere det? Å, var det deg? Nei."
Tenk om dyreprogrammene var sånn.
Tenk å se David Attenborough gå rundt sånn:
"Her på Kilimanjaro ser vi… Nei, det er ikke…
Langs elvebredden til Limpopo, den flyktige… Å, det er ikke…"
Man hadde sluttet å se på ham.
De har aldri sett et spøkelse. På den annen side, pedojaktprogrammene…
De har vanligvis et par i crewet for å sikre seg.
Særlig om det er en BBC-produksjon.
Å, hold kjeft!
Jeg tror ikke på reinkarnasjon, spøkelser eller himmelen.
Når folk hører at jeg er ateist, stiller de spørsmål på Twitter.
"Tror du virkelig ikke på Gud?" Jeg svarer: "Nei."
"Ber du?" Jeg svarer: "Nei."
"Hvorfor ikke be i tilfelle Gud finnes?"
"Hvorfor ikke ha hvitløk over døren i tilfelle Drakula finnes?"
Det er helt greit å be.
Jeg kjenner mange kristne, muslimer og jøder.
Blir noen syke, og de sier: "Jeg skal be for dem."
Da sier jeg: "Takk." For det er hyggelig.
Hvis de sier: "Vi avbestilte cellegiften." Sier jeg: "Ikke gjør det.
Be? Gjør som du vil,
men vi kan både be og ta cellegiften, ok?
Da får vi samme resultat som med cellegiften,
så vi beholder den, ok?"
Jeg kom i bråk på Twitter for noen år siden. Husker dere
den katastrofen i Oklahoma, tornadoen?
Mange døde, andre mistet alt, jeg donerte til Røde kors.
Jeg tvitret om det med en lenke. "Du kan òg donere." Jeg prøvde å hjelpe.
Et av disse fjollete magasinene i USA tvitret noe som irriterte meg.
"Beyoncé og Rihanna ber for Oklahoma."
Jeg svarte: "Jeg føler meg jævlig. Jeg sendte bare penger."
Noen tvitret til meg en gang:
"Ville du sagt til et døende barn at himmelen ikke finnes?"
Jeg svarte: "Er det en betalt jobb?"
Om du tror, eller hva du tror på, hvem du ber til, det bryr meg ikke.
Jeg syns bare at verden er super nok, sant?
Vi trenger ikke engler og enhjørninger. Vi har blekkspruten. Den finnes faktisk.
Åtte ben, ni hjerner, tre hjerter og et nebb.
Bestem deg! Hva driver du med? Et nebbdyr, et monotreme.
Da forskere først fant det, trodde de noen tullet,
for den produserer egg og melk.
Den kan lage egen vaniljekrem, den gjør ikke det, men den kan.
Den kan det. Helt klart.
Selv om vi vet at sjansen for at vi eksisterer er så liten,
kaster vi bort tid på å bekymre oss over ting som kanskje ikke skjer,
ting som er glemt om en uke, om ett år eller ti.
Jeg er fryktelig. Jeg bekymrer meg.
Jeg ligger våken om natten. "Hva om…" Sånne ting.
Jeg hater å stresse.
Jeg prøver å fjerne stress, det er enda mer stressende.
Da må man ha plan A, plan B og plan C.
Ferdig på jobb, drar hjem. "Greit, militant. Ikke jobbe. Slappe av.
Bare et glass vin. Slapp av!"
Hvis noe banker på døra, tenker jeg: "Hva faen er det?"
Det er vanligvis penger.
Ikke sant?
Kjæresten min, Jane, sier: "Skal vi ta en titt?"
Hun prøver å roe meg ned. Vi har vært sammen i nesten 40 år.
Og vi… Takk.
Vi har alltid hatt katter,
Jane leste tidlig at katter forlenger livet,
de kan stoppe hjerteinfarkt og slag.
Hun prøvde å redde livet mitt. Vi har alltid hatt katter.
Jeg tror det funker. Når jeg er stresset: "Hvor er katten?"
Den sovnet. "Våkne!"
"Hva?" Jeg klapper katten og tenker: "Å, jeg er stresset.
Se, hun slapper helt av."
Jeg tenker: "Det er urettferdig," Det stresser meg.
Jeg har all verdens bekymringer. Hun har ikke samvittighet eller skyld.
En katt føler ikke skyld. Du går ikke inn i et rom
og ser en katt sånn: "Alt er kjørt."
"Hva er problemet?" "All dritten her inne er problemet."
"Som hva da?" "Som den musa jeg drepte.
Den hadde sikkert en familie."
"Sannsynligvis." "Det var unødvendig å torturere den."
De gir faen.
Hvis en katt var stor nok, hadde den drept og spist deg.
De er det motsatte av hunder.
Dette beskriver forskjellen på katt og hund.
Katter har piggete penis.
Det er sant. Google det. Vær forsiktig. Men…
En piggete penis. To årsaker.
Én, den holder hunnen på plass under paringen.
Den glir lett inn, og så: "Stikke av? Det kan du ikke."
Og to, når den trekker seg ut, forårsaker smerten eggløsning.
Tenk ut en annen måte.
Så kanskje det er en Gud, kanskje han lagde katter og hunder.
Han sa: "Sånn, der er dere. Katter og hunder, generelle pelsdyr.
Dere bor hjemme hos folk og får mat.
Hva slags penis vil dere ha? Hund."
"Samme det. Hva enn du… Det blir tidenes beste penis.
Noe som matcher onepiecen, bare en liten…
Kanskje en liten pelskledd sak. Noe damehunder vil like,
med en liten rosa leppestift i."
"Pelskledd leppestift. Godt valg."
"Katt" "Gi meg en knullestang med kroker."
Katten er det eneste dyret som gjorde husdyr av seg selv. Helt sant.
Den vandret inn i sivilisasjonen og sa: "Mjau! Mat meg!"
Den mjauer bare for oss. De gjør ikke det i det fri.
"Mjau!" De lærte at vi…"Å!" Det funker. Katten min sier: "Mjau!" "Å!"
Katten min får sove og gå hvor den vil.
Når vi får en pakke i posten, hvis hun hopper opp i esken
kan jeg ikke kaste den.
Vi har omtrent 17 stykker rundt om i herskapshuset.
Hvis den legger seg i fanget når vi ser på TV,
rører vi oss ikke. Selv om vi må på do. Den andre henter drinkene hele kvelden.
Folk sier: "Du skjemmer bort katten." Jeg sier: "Ja, det er en katt."
Det er ikke en person. Hva er det verste som kan skje?
Den vokser ikke opp til å bli Boris Johnson. Det er…
Nei, jeg holder meg unna politikk. Men han er ute på dypt vann, ok?
Han begynte med å si at kvinner i burka ser ut som postkasser.
Det er ikke opp til Boris Johnson å bestemme hva muslimske kvinner går med.
Det gjør mannen hennes.
Ikke…
Det er ikke mine regler.
Dette blir klippet bort.
Klipp.
Ja, katter, ikke sant?
Nei, jeg elsker katter.
Jeg elsker hunder. Vi har ikke hund vi reiser for mye, vanligvis.
Men hvor enn vi er, New York eller London, går vi tur daglig for å møte hunder,
i Central Park eller i Hampstead Heath.
Jeg kan navnet på 200 hunder nå, vi treffer alltid noen av våre små venner.
Det er en god start på dagen. Det er som heroin.
Når du treffer en helt ny hund, "hallo", og hvis du er snill mot den,
plutselig er du hans beste…
Han gjør alt for deg. "Trenger du en nyre?" Utrolig.
Jeg ler av de skiltene folk setter opp.
"Pass deg for hunden." Jeg vil gå inn for å treffe hunden.
Hvis du vil holde meg ute av huset ditt,
sett opp et skilt som sier, jeg vet ikke. "Pass deg for AIDS."
Men AIDS er ikke like bra som det var. Nei, seriøst, alle sykdommer skuffer.
Men det var… I sin glansperiode var den helt utrolig, sant, AIDS?
Korona? Drit og dra. Du er ingenting i forhold til AIDS.
To karer på 80-tallet:
"Vil du suge meg?" "Drit og dra. Du har AIDS. Jeg dør."
Nå: "Hit med den, jeg tar piller resten av livet."
Det er ingen…
Men trangsynte folk hev seg på det, den kristne høyresiden,
fundamentalistene, ved å si: "Det er Guds vrede.
Guds straff for homoseksualitet." Tenk å tro det.
Hva er det du forestiller deg for å rettferdiggjøre det?
Så du tror Gud er i himmelen, og han ser ned på sivilisasjonen.
Plutselig sier han: "Jeg er lei analsexen.
Altså, hva i… Kom igjen, gutter, hva skjer… Hva?
Å, se på…
Jeg advarte dem. Det står i Bibelen. Ikke noe analsex." Ikke med de ordene.
Tredje Mosebok 28:11.
"En mann som ligger med en annen mann er en avskyelig gjerning, og de skal dø."
Så ikke noe analsex, ok?
Han sa: "For noen frekkaser. Jeg må gjøre noe.
Jeg har det. AIDS." Sånn som det.
Som han gjorde med lys: "Å det er mørkt. Hva gjør jeg?
La det bli lys." Ikke sant? Akkurat sånn. "La det bli AIDS.
Og det ble AIDS."
Ikke på jorden, men i hans laboratorium.
Han lagde AIDS, alle var der, grusomme små greier. "Der er dere."
Bare han kunne se dem.
Sånn, ikke sant?
Og han sa: "Dere er AIDS." De sa: "Vi er hva?"
Han sa: "Dere er AIDS." De sa: "Hva er det?"
"Tidenes verste sykdom." De sa: "Fantastisk." Og han sa…
Netflix har kjøpt dette. Drit i dem.
"Dere er AIDS."
"Greit, hva skal vi gjøre?" "Dere skal drepe homofile."
"Hvorfor?" "Jeg liker ikke å se på dem."
"Ikke se på dem, da."
"Jeg har ikke noe valg. Jeg er allestedsnærværende.
Jeg ser på 50 millioner som har analsex nå.
Så, dere skjønner." "Greit. Hva skal vi gjøre?"
"Jeg skal sende dere til jorden." "Hvor?"
"Afrika."
"Hvorfor Afrika?"
"De dør uansett."
Det er ikke jeg som sier det. Det er Gud som sier dette.
"Hvor i Afrika?"
"Inn i en rumpe, ok? Jeg skal sette dere i…
Jeg skal…" "I dritten?" "Ja, jeg skal putte dere inn i en rumpe.
Der skal dere gjøre mye av deres beste arbeid på 80-tallet.
Så jeg skal putte dere inn i en rumpe, ok?" "Og så, da?"
"Hvis en kuk kommer inn, som ikke skal være der,
går dere inn i den også." "Hva, alle sammen?" "Nei.
Noen av dere går inn i kuken, andre blir i rumpen
i tilfelle det kommer en kuk til.
Hvis jeg kjenner denne rumpen, kommer det flere."
"Så noen blir i kuken, andre blir i rumpen."
"Ja." "Og så, da?"
"Drep begge to, ok?"
"Drep alle homofile?" "Nettopp."
"Hva, selv lesbiske?" "Nei, ikke lesbiske."
"Hvorfor ikke det?" "For jeg liker å se på dem."
Alle sykdommer skuffer med tiden, ikke bare AIDS.
Etter AIDS kom SARS, ikke sant?
Husker dere SARS? "Den utsletter oss." Den gjorde ikke det. Så ebola,
den kjøttetende sykdommen. "Ebola er i London!"
En sykepleier ble litt varm en helg, det var det.
Så zikavirus. Husker dere babyene med et halvt hode?
"Zikavirus!" "Ikke vær redd." "Jeg er gravid." "Strikk en lue."
Ikke sant?
Når vi snakker om abort…
Jeg vil ikke splitte rommet, men jeg er for abort.
Menn har ingenting med hva kvinner gjør med kroppen sin.
Men på den… Takk. Men vi har abortmotstandere.
Ikke bare folk som ikke ønsker det selv, ingen skal få det.
Av dem finnes det noen som er militante. Og av dem er det noen som er…
Noen i USA som er terrorister.
De bomber klinikker, kaster fostre inn døren,
og de har en propagandamaskin som sier:
"Liberale tar abort i niende måned, drar dem ut og legger dem i syrebad."
Sinnssyke konspirasjonsteorier.
Nå er de på Internettet. De har fonter og memes.
Det er vitenskap for dem.
De har en greie de sprer. Dere har sett det.
Jeg har hørt flere utgaver av dette,
"dette var en ekte forelesning", "ekte spørreskjema".
Vås. Det er oppspinn. Det står:
"En kvinne er gravid. Hun har allerede fem barn.
To er døve. To er blinde. Én er psykisk utviklingshemmet.
Hun har syfilis. Bør hun beholde barnet? Nei?
Flott. Du har akkurat drept Beethoven."
Hva snakker dere… Det gir ingen mening.
Ok, la oss ta det andre veien. Så det er en annen kvinne.
To barn, god hørsel, flott syn, veldig smarte.
Hun har ikke syfilis. Bør hun beholde barnet? Ja?
Flott. Du fødte akkurat Hitler.
Jeg vil ikke splitte rommet, men jeg er ikke fan av Hitler.
La meg fullføre, jeg har mine grunner. Hør her.
Og det er sci-fi. Når jeg ser en sci-fi-serie,
skal de alltid finne opp en tidsmaskin for å drepe Hitler.
Så kommer de tilbake til nåtiden,
alt er verre enn før fordi de ødela tid-rom-forholdet.
Selvsagt. Hvis du endrer på historien har det en katastrofal effekt.
Jeg ville ikke endret på noe. Livet mitt er for bra.
Jeg tar ikke den sjansen. Skjønner dere?
Hvis forskere sier: "Vi fikset det.
Du må ikke reise i tid. Trykk på denne knappen.
Den dreper Hitler før holocausten, før krigen starter.
Nåtiden forblir den samme, men du blir litt mer rødhåret."
Da sier jeg: "Nei.
Hvorfor skal jeg lide?"
Når dere leser en fluffartikkel, når de stiller det urtypiske spørsmålet:
"Hva ville du gjort om du hadde en tidsmaskin?"
Alle sier: "Jeg hadde drept Hitler." Seriøst?
Du hadde reist tilbake og kjøpt Microsoft-aksjer, løgner.
Jeg intervjuer folk på radioprogrammet mitt,
jeg spør bare på tull, de sier:
"Jeg ville drept Hitler." "Men folk prøvde det den gangen."
Da sier de: "Jeg ville drept baby-Hitler."
Så du ville reist tilbake og funnet baby-Hitler,
som ikke har gjort noe galt ennå, og så kvele ham?
Har dere sett Hitler som baby? Herregud, fantastisk nusselig.
Se på det.
Se på det lille fjeset!
Du drar tilbake: "Er det Hitler?" "Ja." Og du sier: "Å, nusselige nazi."
Jeg vet hva dere tenker. Hvorfor har han et bilde av…
…baby-Hitler på telefonen? Det er min sak.
Hva om jeg runker til det? Hva?
Hva om det er det jeg runker til? Ingen offer, ikke et lovbrudd.
Ring politiet, be dem dra til huset mitt, de sier: "Så du innrømmer at du er pedo?"
"Ja, men bare over bilder av døde baby-Hitler.
Sjekk regelboken." De sier: "Ja, helt i orden."
"Vil dere se hvor jeg onanerer?" "Ja, gjerne det."
Så jeg tar dem ned til onatoriumet, sant?
Det er en ombygd vinkjeller.
Men det bildet er forstørret 100 ganger,
det dekker veggene, det drypper av 40 år med sæd.
Jeg har bare bodd der i fem år.
Det klippes bort.
Men folk har et problem med Hitler.
De vil dra tilbake og drepe ham. Jeg sier: "Slapp av.
Det var Hitler som drepte Hitler, sant?"
Det var hans øde.
Øde. Ø-D-E.
Jeg frykter ikke døden.
Jeg er ikke redd for å være død, jeg vet ingenting.
Det er det beste med å være død. Det er det samme som å være dum.
Det er bare smertefullt for andre.
Jeg bekymrer meg for hvordan jeg dør. Jeg vil ikke lide,
jeg vil ikke bli funnet hengt i et skap i kvinnetruser
og dekket i amylnitritt, sant?
Det er ikke min greie, hvis jeg blir funnet sånn
så har en kompis hatt det gøy på min bekostning.
Jeg er ikke redd for å dø, jeg gjør ingenting for å unngå det.
Jeg spiser og drikker for mye hver dag.
Dag og natt. Folk sier: "Hvis du slutter å drikke,
får du ti ekstra år."
"Men de siste ti årene er de jævlige årene."
Jeg vil ikke ha dem.
Hvis jeg kutter ut alkoholen og blir 80, så sier noen: "Du får ti år til."
Hvis jeg kunne si: "Bra, jeg tar 20 til 30 om igjen."
Det hadde vært perfekt, men, nei, du må ta 80 til 90.
Vet dere hvor jævlig det er å være 90?
Jeg har sett 90-åringer som sitter i en stol,
plutselig sier de… og du: "Hva?" "Hvert eneste bein i kroppen knakk."
De er skjøre. Blodet deres er støv.
Blodpropper bare oppstår. Brokk stikker ut overalt, sant?
Hvis du er 90-år gammel og går til kjøkkenet alene
for å lage en kopp te, hvis vannkokeren er for full,
er det mye mulig at magen din kommer ut av ræva di.
Spis og drikk så mye du vil, så bare dør du, det er mitt råd.
Takk.
Jeg bør si at jeg ikke er en lege.
Jeg går til legen én gang i året, annethvert år.
Jeg må ta en helsesjekk for sånt som dette og TV-program,
jeg går til en privatklinikk.
Det koster 600 pund. Det tar tre timer. Men de gjør alt.
Blodprøve, avføringsprøve, urinprøve.
EKG, øre, nese, hals, baller, fingeren. Alt, ok?
Du må fylle ut et skjema, skrive en livsstilsgreie.
Det tar jævla lang tid.
Jeg svarer sant, bortsett fra antall enheter.
Jeg regner dem ut og deler på to.
Og når han kommer til det, sier han allikevel: "Det er mye."
Jeg tror jeg har vunnet. "Er det?"
Etter tre timer får man alle resultatene tilbake fra laboratoriet.
Han har en stor datamaskin, den viser hele kroppen.
Og de regner ut hvor stor sjanse du har for å få slag, hjerteinfarkt,
ett år, fem år, ti år. Det er omtrent likt hver gang.
Det blir verre med alderen. Det er uunngåelig.
Jeg er helt på grensen når det gjelder vekten.
Jeg er nesten overvektig. Jeg er akkurat der.
Jeg var prediabetisk. Jeg måtte fikse det. Nå har jeg pre-urinsyregikt.
Pre-urinsyregikt.
Han sier alt det, så sier han: "Hva skal vi gjøre med det?"
Jeg har lyst til å si: "Hva, 'vi'? Jeg har akkurat gitt deg 600 pund, sant?
Du skal fikse deg, jeg lever som før."
Du har ikke bilen på verksted: "Dekkene er dårlige. Hva skal vi…"
"Du fikser det, jeg betaler."
Han sa: "Du må spise mer fiber." Jeg ville si: "Gi meg vin med fiber, da.
Jeg har råd til alt. Det må gå an å finne opp det."
Han sa: "Du er veldig forstoppet." "Så sett i gang med en skje."
Og så venter de helt til slutten. De ser ikke opp.
"Kan jeg gi deg en rektalundersøkelse?" Det betyr at jeg må si: "Ja, takk."
Jeg vil at de skal overraske meg på vei ut.
"Ha det." "Ha det." "Og det er ok." "Takk."
Det bygges opp til det. Og når de vasker hendene,
må de si: "Vil du ha en anstand." Så du skal ha en finger i rumpa mi,
og nå skal en kompis se på? Nei, bare gjør det.
Du ligger på rygg på en benk først,
bokser og bukser rundt anklene, knærne til siden som en frosk,
så sjekker de ballene.
Jeg er nervøs hos legen, veldig nervøs, så jeg har ingen baller.
Han må grave dem ut, som et skildpaddehode.
Det er som et knytte av frykt der nede.
Og jeg hater det. Jeg bare…
Sånn, ikke sant?
Jeg er fortsatt… Det er grusomt.
De legger deg på siden og påfører glidemiddel,
og så… fingeren opp i rumpa. Men det er ikke derfor jeg går dit.
"Meg igjen." "Du var her i går." "Kom igjen."
Men en gang var det en gammel mann, og… Han var en lege, ikke bare en gammel mann.
"Legen sa han ikke rakk det, jeg tenkte jeg kunne prøve."
Han var en tradisjonell allmennlege.
Han var rundt 75, skjorte, slips og tweedjakke.
Han satt i en stol, han la meg ikke på benken.
Jeg sto oppreist, han sa: "Ta ned bokser og bukse."
Så jeg bare…
Han var liten… Han var i øyehøyde foran ballene mine.
Jeg er nervøs hos legen, jeg skravler.
"Hvis jeg distraherer dem, finner de ikke kreften."
Han begynte med ballene,
og jeg spurte: "Hva ser du etter, egentlig?"
Vanligvis sier de "hysj" og… Ikke han. "Det er et godt spørsmål."
Så begynte han å fortelle meg om kreft.
Nå står jeg der i en samtale.
Han holdt på lenge. Han elsket det.
Jeg følte det var litt frekt å gjøre sånn, så jeg gjorde sånn: "Å, jaså?"
Jeg trener litt.
Jeg ble medlem på et treningssenter som ligger i gata jeg bor i.
Jeg har et treningsrom. Jeg ble lei av det.
Jeg tenkte: "Hvis jeg betaler for et år, da vil jeg ha igjen for pengene."
Så kom jeg på: "Å, jeg er steinrik."
Jeg kan melde meg inn bare på gøy.
"Her har dere 2000 pund." "Ses i morgen." "Dere ser meg aldri igjen."
Jeg går en gang i måneden,
trener ti minutter på en maskin og løper hjem, sånn.
Jeg bruker ikke garderoben. Jeg liker ikke garderobene.
Jeg har aldri gjort det.
Jeg vet ikke om det skjer i damegarderoben,
men menn er så stolte av køllene sine.
Hvis jeg er på et offentlig sted, rask dusj, håndkle, hjørne, bukser på, ok?
Noen karer går nakne rundt og konverserer før de dusjer.
"Står til?" Etter dusjen. Det var en fyr, han dusjet lenge.
Han brukte evigheter. Han kom ut, ikke noe håndkle, drypper
og går bort til speilet for å fikse håret.
Jeg var i garderoben med en skikkelig feit fyr en gang.
Jeg skiftet, han var stor. Rundt 160 kg.
Han sto naken foran en presisjonsvekt.
Og han sto der i evigheter, og jeg…
Han sto sånn lenge.
Jeg hadde lyst til å si til ham: "Du blir aldri en astronaut.
Det må ikke være så nøyaktig. Ta på deg bukser og trekk fra et gram."
Jeg kritiserer ikke tjukke folk. Jeg er overvektig.
Jeg spiser og drikker for mye. Jeg dømmer ikke tjukke folk.
Jeg vet hvorfor de ble tjukke. Når jeg ser en tjukk person: "Bra jobba.
Du har spist mer enn du trenger, samme som meg." Sant?
Når jeg ser et par som er tjukke sier jeg: "Ja, det funker."
Men når du ser de tjukke småbarna deres, tenker du: "Det er urettferdig."
Moren sier alltid: "De elsker kaker." Selvsagt elsker de kaker!
De er pattedyrbabyer.
Vi er den samme arten som vi var for 200 000 år siden.
Vi har en jeger- og samlerhjerne.
Kroppene våre er ikke tilpasset all velstanden.
Når man spiser kaker fra butikken, som er stappfulle av fett og sukker,
sier hjernen: "Dæven, fantastisk! Spis, kan være tomt for mat i morgen."
Men det blir mat i morgen.
Kjøleskapet er fullt, moren din er på tråden med Ocado.
Nå er det et stigma.
Leger havner i trøbbel for å si du er overvektig.
Nei, det er politisk…
Nei, det er fat-shaming. Vi har ikke kreft-shaming.
Han prøver å redde livet ditt.
En skole prøvde å forby ordet "overvektig".
De sa det var nedsettende overfor… Hva skal jeg kalle dem.
Runde barn, ok?
Men det er det fine ordet.
Det er ordet vi kom på så vi ikke skulle si "feite jævler".
Vi kan ikke endre på ord bare fordi én blir krenket.
Fete blir ikke krenket av ordet overvektig.
De gjorde det. De er glade, sant? Du ser en fet fyr: "Hei, tjukken!"
"Ja!"
"Ja."
De går til legen: "Kom inn."
Legen sier: "Fy faen."
"Er jeg overvektig?" "Nei, du er sykelig overvektig."
"Hva betyr det?" "Du kommer til å dø av det." "Jaså? Ok.
Med en gang, eller…"
"Nei, du får diabetes, beina dine blir amputert snart.
Hvis du fortsetter, kommer du til å dø av slag og hjerte-, lungesykdom."
"Greit. Er det noe jeg kan gjøre?"
"Du kan trene og spise sunt. Da blir du helt frisk." "Ok."
"Men det gjør du vel ikke?"
"Nei."
Jeg syns synd på dem.
Dere har sett dokumentarene på TV, Mannen på 300 kg, eller noe sånt.
Han heises ut av huset med en kran. Hvis du dingler fra en kran…
Sant?
Og du ser et filmcrew…
…da vet du at du dret deg ut.
Og så er det som jeg sier,
de våkner opp dagen etter, beina er amputert.
Det er trist, de gråter, og jeg gråter.
"Hvorfor lot jeg det gå så langt? Jeg er så dum."
Så tenker de filosofisk på det: "Jeg brukte jo aldri de beina, så…"
Så er det på tide med lunsj, så…
De spør sykepleieren: "Du kastet vel ikke de beina?"
Blir dere mer arbeiderklasseaktige rundt bygningsarbeidere?
Det blir jeg. Jeg kan gå rundt i grønne og frodige Hampstead.
Poesibok, skjerf, nynner på Brahms.
Noen bygningsarbeidere roper: "Ricky!" "Halla! Står til?"
Jeg vet ikke hvorfor jeg prøver å imponere dem.
Jeg har alltid vært fasinert av menneskelig atferd.
Som jeg sa tidligere, vi er den rasen som lar universet forstå seg selv.
Vi ser naturen gjennom våre øyne, det kommer tilbake til oss selv.
Hvorfor er vi her? Hva skaper oss? Er det genene eller miljøet?
Spørsmålet om arv eller miljø. Psykologen Piaget ble en gang spurt:
"Hva er mest viktig for intellektet. Arv eller miljø?"
Han svarte: "Hva er mest viktig for størrelsen av en åker.
Lengde eller bredde?" Hvis du ikke vet svaret på spørsmålet…
Men psykologi, psykiatri og nevrovitenskap er i sin spede begynnelse,
vi vet fortsatt lite om hjernen.
For 150 år siden visste vi ingenting. Vi bare gjettet, sant?
Og alt var sinnssykt.
Hvis du ikke var en hvit, hetero, gift, kristen mann,
hvis du skilte deg ut, var du sinnssyk.
Homofili? "Sinnssyk." Livstid på sinnssykeasyl, torturert.
Gravid utenfor ekteskap. "Sinnssyk." Asyl på livstid.
Nå forstår vi mer, vi er mer tolerante. Vi er…
Men det har gått for langt andre veien.
Nå er ingenting sinnssykt. Ingenting er ansett som sinnssykt.
Alt er et syndrom, en avhengighet eller en preferanse.
Jeg kan fjerne beina og sette på hjul, identifisere meg som en barnevogn,
hvis du sier jeg er sinnssyk, er du trangsynt.
Den vitsen er litt banal nå, sant?
"Identifiser som en ting." Den er gammeldags,
men jeg tar den med for å irritere folk.
For det er den vitsen folk blir krenket av.
Menneskeheten også.
Jeg snakker om AIDS, sult, kreft, holocaust, voldtekt, pedofili,
men vi kan ikke tulle med identitetspolitikk.
Du må aldri tulle med transsaken.
"De ønsker lik behandling." Jeg er enig. Derfor inkluderer jeg dem.
Ikke sant?
De vet at jeg tuller med alt det andre, men så sier de: "Han må mene dette, sant?"
Som om en vits er et vindu inn i en komikers sjel.
Det er ikke tilfelle.
Jeg tar ethvert synspunkt for å gjøre en vits morsom.
Jeg later som om jeg er høyrevridd, venstrevridd, smart eller dum.
Hva enn som gjør vitsen morsommere.
Ok, full åpenhet.
Selvsagt støtter jeg transrettigheter. Jeg støtter alle menneskerettigheter.
Lev det livet som gjør deg lykkelig. Bruk foretrukne pronomen.
Vær det kjønnet du føler at du er.
Men møt meg halvveis, damer. Bli kvitt kuken.
Det er alt…
Det er vilt å tro at du er imot alt det man tøyser med.
Jeg tøyset med selvidentifisering.
Jeg skulle ønske det eksisterte da jeg var mindre.
Jeg hadde brukt det. Jeg hadde gått til mamma:
"Mamma, jeg er trans." "Hva?"
"Jeg er enten trans, eller så trenger jeg en ny sykkel."
Hun hadde sagt: "Du trenger en ny sykkel." Jeg hadde sagt: "Du er sjefen."
Jeg vokste opp på 60-tallet. Herregud.
Jeg hadde viktorianske foreldre. Dette var ukjent.
Men hva om jeg hadde vært tenåring nå, i disse bevisstgjorte tider,
og jeg hadde kule hippieforeldre.
Og jeg sa: "Mamma, pappa, jeg er trans." "Flotters, det er så jævla trendy."
Pappa sier: "Jeg vil velge vagina." Jeg sier: "Takk, pappa."
Sant?
Vi har en montasje, så sykehuset. Jeg får elektrolyse. Jeg gror ut håret.
Jeg ville hatt en stor mus, tror jeg. Hvis andre betaler, vil jeg ha en stor.
"Pappa prøver å kjøpe meg med en fitte. Faen ta deg."
Stor mus, pupper og…
Ikke sant?
Nei, og jeg kommer ut
som en ekte kvinne. Jeg er Vicky Gervais, sant?
Jeg er en ekte kvinne.
Du kan ikke endre seksualiteten din, jeg syns kvinner er attraktive. Så…
Jeg er lesbisk.
Jeg er en liten, lesbisk kar som heter Vicky Gervais.
Jeg er nok en traktorlesbe, på grunn av alt testosteronet.
Og jeg liker stilen. Olabukser, svarte T-skjorter, kort hår, skjegg!
Nei, en ekte lesbe som heter Vicky Gervais,
en lesbe på byen.
Jeg drar til Brighton, jeg går inn på en lesbebar,
og jeg sier: "Hei."
Biljardbord. Vinneren blir. Jeg blir hele kvelden.
Sant?
Greit.
Denne vitsen har ikke en god punchline, den er ræva.
Så bare nyt historien, ok?
Uansett, jeg ser meg rundt, jeg ser en av de pene lesbene.
Dette er så barnslig at det gjør vondt. Men jeg beholder det.
Jeg finner en pen lesbe, jeg…
Dette er patetisk, sant? Selv for meg. Jeg kan ikke gjøre dette uten å le!
Greit…
Jeg går bort sånn.
Jeg sier: "Hei. Er du lesbisk?" Hun sier: "Ja. Er du?"
Jeg sier: "Ja, litt. Se her."
Hun: "For en flott mus." Jeg: "Den var ikke billig."
Hun: "Hva?" "Ingenting." Og jeg flørter. Jeg kommer med alle…
Gir henne komplimenter. "Jeg liker Doc Martens-skoene dine."
Hun sier: "Takk."
Ikke sant?
"Så store øreringer du har." "Ja."
Så sier hun: "Vil du bli med hjem?" Jeg sier: "Ja, en liten tur."
Vi drar dit. Vi kler oss nakne.
Jeg pupper henne opp. Jeg vet ikke… Muser henne? Jeg gjør dette.
Helt klart dette, sant? Jeg googler det, ok? Og jeg… Ok?
Hun spør: "Vil du ta på en strapon og gi meg en runde?"
Jeg sier: "Ja." Så jeg tar den på.
Jeg setter dildoen på den nye musa mi
og binder den fast bak.
Det er da jeg sparker meg selv.
Jeg sa den var dårlig, gjorde jeg ikke?
Herregud.
Det hersker ikke tvil om arv eller miljø når det gjelder rasisme.
Ingen er født rasist. Den dritten må du lære deg.
Jeg vil ikke splitte rommet, men jeg er ingen fan av rasisme.
Nei, la meg forklare.
Det bryr meg ikke om du er svart, hvit, brun, europeisk, afrikansk…
"Det er greit. Svart, hvit, brun, europeisk, afrikansk.
Hva med de jævla eskimoene?" Rasist.
"De er jævla rare." Ikke rare, bare annerledes.
"De bor i snøen." Ja, det er det lille huset deres, snøen.
"De kler seg i død sjøløve…" Ja, det er klærne deres. En død sjøløve.
Men her er greia med rasisme.
Hvis du drar en ut av snøhulen hans og klær av ham sjøløveklærne,
han står der naken, du tar en nærmere titt.
Han er rett og slett en kald kinamann.
Så…
Jeg vet man ikke kan si "kinamann" lenger. Det er ikke til å tro at man kunne det.
Det er den mest fantasiløse merkelappen på en demografi noensinne.
Den første kommer hit til lands, vi samler oss og spør: "Hvor er du fra?"
Han sier: "Kina." Vi sier: "Du er en kinamann."
"Jeg er hva?" "Du er en kinamann."
"En kinamann?" "Ja."
"Hva er kona mi?" "Fru kinamann."
"Hvorfor ikke bruke navnet mitt." "Jeg vet ikke hva du heter."
"Jeg heter Ling." "Ling?" "Ja." "Er det fornavnet eller etternavnet?"
"Både og."
"Ling Ling?" "Herro?"
Greit, nei. Greit.
Greit.
Husk, ironi. Ok?
Det er ikke jeg som sier det, er det vel? Det er den lille kinamannen, sant?
Hvis han syns det er ok, da…
Det klipper vi bort. Greit, ok.
Faen, har jeg noe til denne helvetes spesialen?
Å, dette er bra.
Hadde noen av dere en pedofil lærer på skolen? Ja.
Applaus for pedofile lærere, ja!
Fy faen. Utrolig.
Apropos det.
Nå skal folk være så politisk korrekte
at de konkurrere om det. Snart sier noen: "Du kan ikke si pedo.
Det er nedsettende. Det krenker folk som er avhengig av barn."
Folk vil gå til legen å si: "Jeg tror jeg er avhengig av barn."
Legen svarer: "Stakkars. Hvordan føler du deg?"
"Jeg vil klå på barn."
"Det er ett av symptomene. Ingen grunn til bekymring. Sett deg.
Vi får deg inn til behandling, på statens regning,
og venner deg av med barn."
"Hvordan?"
"Vel, heroinavhengige får metadon, sant?" "Ja."
"Vi skal kurere deg med dverger, ok?
Det kan kanskje fungere.
"Hvordan funker det?" "Jeg har ikke tenkt gjennom det ennå."
Greit, ok. Nei.
"Du kommer inn på senteret.
Vi har ansatt mange dverger, vi holder stengt under panto-sesongen.
Da får vi ikke tak i folk. Så du kommer inn i feb…"
Hysj. "Du kommer inn mellom februar og november, ok?
Vi har ansatt dverger, ok?
Vi har kledd dem opp som skolebarn, od de løper rundt på området.
De er frittgående dverger.
De er frittgående dverger,
de ser ut som seksåringer, men de er over seksuell lavalder.
De har fått betalt. De har gitt samtykke. Finn en du liker, dra ned buksa hans…"
"Hei, jeg sa jeg er pedo, ikke homo."
Tror dere det er homofobi i det pedofile miljøet?
En pedo, han er selvgod, hetero. Han kidnapper en liten jente.
Han tar en jente inn i skogen. Han ser en annen pedo med en gutt,
og han sier: "Jævla homo."
En bydel i London prøvde å forby registrerte pedofile å bo nært skoler.
Si hva du vil om pedoer, men de er ikke late. Ikke sant?
Mange av dem er bussjåfører. Det er ingen sak.
Ikke sant?
Denne pedo-læreren, det er en sann historie.
Det var i 1976. Jeg var 14 år. Når jeg ser tilbake, syns jeg synd på ham.
Han var sent i tjueårene, han var en nervøs type.
Han var homofil og hadde en flørt med en av de eldre guttene på 16.
Nå hadde det vært lovlig, men da var han teknisk sett pedo.
Forvist. Dømt. Aldri hørt fra igjen. Stor skandale, ok?
Da jeg kom hjem, den dagen det kom frem, sto mamma der, hun sa: "Tok han på deg?"
Jeg sa: "Nei." Hun sa: "Er du sikker?" Jeg sa: "Ja."
Hun sa: "Han syns vel ikke at du er attraktiv."
Så nå erter mamma meg
fordi jeg ikke er attraktiv nok til å bli seksuelt misbrukt.
Hva om jeg hadde et kompleks? Tenk om jeg ville bevise noe for henne?
Jeg kommer hjem: "Hvor har du vært? "Sugd bussjåfører." Der fikk du den.
Men det var typisk mamma. Mamma var jordens salt,
men hun sa det som falt henne inn. Hun gjorde alt for deg,
men forbeholdt retten til å klage.
Da jeg vokste opp, var Mrs. Dawson naboen vår.
Hun var 25 år eldre enn mamma. Da mamma var 60, var hun 85, 86.
Mamma var hennes siste venn i verden.
Hun bodde alene. Mamma handlet og tok husarbeidet for henne.
Lagde lunsj, satt med henne. Dro tilbake, lagde middag.
Sånn holdt det på. Jeg ringte hjem en gang, mamma var 70.
Jeg sa: "Jeg ringte i sted, du var ute." "Jeg var hos Dawson."
"Hvordan har hun det?" Mamma svarte: "Hun vil bare ikke dø."
Jeg har gode minner fra oppveksten i Reading, det er derfor…
Derfor drar jeg aldri tilbake.
Jeg treffer folk fra Reading overalt i verden.
"Jeg er fra Reading." Det burde være nok, men nei.
De sier ting som: "Du kjenner Norman Taylor, sant?"
Jeg kjenner ikke personen. Jeg sier: "Nei."
De sier: "Han kjenner deg." "Ja, jeg er på TV."
"Du gikk på Ashmead-skole, sant?" "Ja."
"Du kjenner Pete Shepherd." "Når gikk han der?" "1993."
"Ja, jeg var 31."
"Han kjenner deg." "Gjør han? Har han TV?" "Ja."
"Det er forklaringen."
Men jeg liker gamle historier. Ikke showbiz, virkelige historier.
Jeg tenker på mine erfaringer, endringene i livet.
Det jeg tenkte på før denne turneen var klemming.
Ingen har klemt noen på noen år, hvilket jeg foretrakk.
Jeg har aldri likt å klemme.
Det føles kleint. Jeg klemte ingen i oppveksten.
Ikke før jeg kom til London.
En arbeiderklassegutt i Reading, du klemmer ingen.
Du klemmer ikke far, bestefar eller bror.
Du kødder med dem. Du erter dem. Det er vår klem.
Her er et eksempel. Vi var i min fars begravelse,
jeg og broren min sto i kirkegården, Bob røkte, onkel Mike kom gående.
Vi hadde ikke sett Mike på 25 år. Han var 50 sist vi så ham, nå er han 75.
Han bar preg av alderen. Han var gammel. Han kom bort til oss: "Hallo, gutter."
Bob så på ham og gjenkjente ham, han sa: "Fy faen."
Bob kikket rundt seg og sa: "Er det noe vits for deg å dra hjem?"
Sant?
Onkel Mike lo og sa: "Alltid hyggelig å se deg, Bobby."
Det var deres klem, skjønner dere? Enda et eksempel.
Jeg hadde en bestekompis som het Mark.
Vi tok et friår før universitetet for å tjene penger og bli drita.
Det gjorde vi. Det var tidenes beste sommer.
Men så skjedde det noe.
Bestemoren hans døde, han bodde hos henne, det slo hardt.
Han gikk i begravelsen hennes, rett etterpå kom han hjem til meg.
Han satt der i den svarte dressen, han var stille, jeg fant ikke ordene.
Ingen klemming. Jeg spurte: "Hvordan var det?"
Han sa: "Det var grusomt. Hun ble kremert, og vi gikk ut for å se på røyken,
vinden endret retning, alt blåste i ansiktene våre."
Jeg sa: "Inn i munnen din?" Han sa: "Ja". Jeg tok en råsjanse.
"Smakte det bittert?" Han sa: "Ja." Jeg sa: "Det var klitorisen hennes."
Sant?
Og Mark sa: "Faen heller, Rick."
Og så begynte han å le. Det var vår klem. Skjønner dere?
Dere skal få en historie til. Den er sann.
Hvis jeg sier det er sant, er det sant. Jeg lover, alt er sant.
Skolehistoriene er mine favoritter, dette er nok den beste av dem.
Det var i 1976, jeg var rundt 14. En gutt i klassen het Gary Masterman.
Gary utviklet Tourettes syndrom. Han bannet i hver setning.
Han hadde tics. Vi lærte om det i aulaen. Gary sto der oppe. Alle kjente ham.
Han var en populær gutt. Ja, hyggelig fyr, Gary Masterman.
Noen ganger virket ticsene relevante.
Jeg husker vi hadde undervisning med en ung, kvinnelig lærer, Miss Wilkie.
Hun sto ved tavlen. Hun tok imot forslag. Jeg husker ikke helt. "Simon, hva tror du?
Ja, det er bra. Det funker. Brian, hva tror du?
Ja, bra. Ja."
Så sier hun: "Gary?" Han sa: "Jeg kan fingre deg."
Og hun sa: "Noen andre?"
Hun pekte på Sean Dixon, han sa: "Ja, jeg kan fingre deg."
Dere har vært fantastiske.
Tekst: Anya Bratberg