Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Bună seara, doamnelor și domnilor!
‎Urați-i bun venit pe scenă
‎unui om care nu are nevoie ‎să facă așa ceva.
‎Ricky Gervais.
‎Salut!
‎Bună! Mulțumesc!
‎Liniște! Mulțumesc frumos.
‎Gata, liniște!
‎Mulțumesc, dar tăceți naibii!
‎Fără chiuituri… Doar râsete.
‎Nu, dar mulțumesc… Potoliți-vă!
‎Liniște!
‎Înregistrez. Gura, bulangiilor!
‎Mulțumesc frumos!
‎Bun venit la spectacolul meu!
‎Nu e spectacol. N-am dansatori, jonglerii.
‎E un tip care vorbește. ‎Asta înseamnă stand-up.
‎Unul care vorbește.
‎Ce sexist!
‎Dar femeile amuzante din comedie?
‎Cum ar fi…
‎Nu.
‎Da. Nu.
‎Nu fac asta. A fost ironie, da?
‎O să tot aveți parte de ea. ‎Sper s-o remarcați.
‎Adică, atunci când zic ceva ‎fără să vreau să fie amuzant,
‎iar voi, publicul, ‎râdeți la ce nu trebuie,
‎știind ce se cuvine. ‎Este o satirizare a atitudinii.
‎Ca prima glumă,
‎Poanta veche ‎despre femeile fără simțul umorului.
‎Știu că, în realitate, ‎sunt multe femei amuzante.
‎De exemplu…
‎Iar am făcut-o. V-ați prins.
‎Serios, chiar sunt.
‎Dame Edna Everage. Este…
‎Eddie Izzard.
‎E genială, nu?
‎Este o comediantă ‎și o actriță grozavă, nu?
‎A fost super în rolul tipului ăla, când…
‎Mă bucur că am revenit.
‎M-am îndrăgostit iar de stand-up ‎la ultimul meu turneu, ‎Humanity.
‎Am fost peste tot. ‎Netflix l-a cumpărat pe o sumă record.
‎A fost spectacolul anului.
‎Mi-am zis că mă iubește ‎toată lumea, de-acum.
‎Apoi, primesc un ‎tweet.
‎O postare pe Twitter.
‎„Te crezi comic?”
‎Știe că da.
‎Scrie în prezentarea mea de pe Twitter.
‎„Te crezi comic?
‎Ești amuzant ca…”
‎Credeam că va sări la jugulară
‎și va zice „Miranda”, sau…
‎Haideți!
‎Haideți, oameni buni! Nu…
‎Glumesc, da?
‎„Te crezi comic?
‎Ești amuzant ca o bășină ‎la înmormântarea unui prunc”.
‎Voia să mă jignească.
‎Dar a greșit, alegând ‎o comparație foarte amuzantă!
‎Ca o bășină la înmormântarea unui prunc?
‎O biserică mare, cu ecou.
‎Toată lumea plânge pe înfundate.
‎Un sicriu mititel.
‎Și se bășește cineva?
‎Ați râde.
‎Chiar de-ar fi copilul vostru. Știți? Nu.
‎E mort de o săptămână, ‎dacă ești la înmormântare.
‎Ți-ar prinde bine un chicotit.
‎Mai ales dacă ești tatăl.
‎Mamei i-ar fi greu încă să vadă ‎„partea amuzantă a lucrurilor”.
‎Of, femeile astea!
‎Nu toate femeile.
‎Femeile de modă-veche, adică. Doamne!
‎Ălea cu uter.
‎Dinozaurii naibii!
‎Îmi plac femeile de modă nouă. ‎Sunt grozave, nu?
‎Mai ales cele din ultima vreme.
‎Cele cu bărbi și scule. Sunt bune ca…
‎Sunt bune de pus pe rană. Le ador!
‎Iar acum, femeile de modă veche zic: ‎„Aoleu, vor să ne folosească băile!”
‎„De ce nu?”
‎„Sunt pentru doamne!”
‎„Dar sunt doamne. Uite ce pronume au.”
‎„Ce anume nu e feminin la persoana asta?”
‎„Păi, penisul lui.”
‎„Penisul ei, bigota dracului!”
‎„Dar dacă el mă violează?”
‎„Dacă ea te violează!”
‎„A naibii târfă exclusivistă!”
‎Dar ‎tweet‎-ul acela rezumă umorul, nu?
‎Cât de subiectiv e. ‎Unii îl percep drept amuzant pe cineva,
‎alții nu-l găsesc deloc amuzant.
‎Când mi se zice despre alt comic
‎„Nu e amuzant”,
‎chiar dacă-s de acord, protestez,
‎spun: „Nu spune asta. ‎Spune că nu-l găsești tu amuzant.”
‎Detest când se zice: ‎„Ce glumă jignitoare!”
‎Spun: „Nu, spune că ție ți s-a părut așa.”
‎E vorba de sentimentele personale.
‎Comedia are mii de fațete, ‎comedia evoluează.
‎Acum există un soi nou de umor, ‎comedia ‎woke.
‎E ceva foarte progresist.
‎Sunt cluburi unde comediantul ‎semnează că
‎nu va spune nimic cârcotaș, ‎sau care să ofenseze pe cineva.
‎E o zonă sigură pentru public. ‎Comedia ‎woke.
‎Am încercat să mă uit nițel,
‎și am decis că mai bine mă uit ‎la Louis CK cum și-o freacă.
‎Nu-l mai pot menționa. L-au anulat.
‎Nu ajunge să te scuzi și să treci peste.
‎Ca săracul Kevin Hart. ‎Trebuia să prezinte Oscarurile.
‎Zicea pe Twitter: ‎„Toată viața am vrut să fac asta.”
‎Apoi i-au găsit ‎niște postări vechi de 10 ani.
‎Cam infantile, cam homofobe.
‎Erau despre fiul lui. Zicea: ‎„Fiul meu face așa și pe dincolo.
‎Sper că nu e gay.”
‎Au sărit pe el. ‎A zis: „Scuze, nu sunt homofob.”
‎Le-a șters. ‎A scris: „Îmi pare rău!”
‎În 10 ani, cineva găsește o captură ‎de ecran și zice: „Uite ce-a făcut!”
‎Ăia de la Oscar zic: „Cere-ți iar scuze!”
‎El zice: ‎„M-am scuzat, nu mă pot scuza mereu.”
‎Are dreptate. Dacă să te scuzi ‎și să evoluezi nu are valoare,
‎ar putea și să le scrie din nou.
‎Așa rezolv eu lucrurile, oricum.
‎Dar dacă ești genul ‎care se bucură că e anulat cineva
‎pentru ceva zis acum 10 ani,
‎doar te asiguri că într-o zi ‎vei fi anulat, pentru ceva ce spui azi.
‎N-ai de unde ști ‎ce va fi ofensator în viitor.
‎Nu știi cine va domina.
‎Cel mai rău azi, duce la ‎anulat pe Twitter, amenințări cu moartea,
‎este să zici: „Femeile nu au penisuri.”
‎Nimeni n-a prevăzut asta.
‎Nu există, nu veți găsi ‎o postare de acum 10 ani…
‎să zică cineva: „Femeile nu au penisuri”.
‎Știți de ce? Nu ne-am gândit că va trebui!
‎Liam Neeson.
‎Erau să-l anuleze, nu?
‎Liam Neeson. Ce-i drept,
‎nu știu de ce-a spus povestea asta.
‎I-a zis unui jurnalist, ‎la o conferință de presă.
‎A început să zică:
‎„Acum 30 de ani,
‎prietena mea a venit acasă. ‎Fusese violată.”
‎Și… Nu asta e partea amuzantă.
‎A zis: „Fusese violată. ‎Am întrebat cum arăta tipul.
‎A zis că era negru. Mi-am luat măciuca
‎și am ieșit, căutând un negru oarecare.
‎Nu s-a întâmplat nimic. M-am potolit.”
‎Întrebarea e, cine umblă cu o măciucă?
‎A fost imprevizibil.
‎S-a anulat premiera, ‎din cauza scandalului.
‎Lumea voia să dispară filmul și înțeleg.
‎Unii nu pot separa arta ‎de viața personală a artistului.
‎Îl știu pe Liam. ‎Am lucrat cu el. E grozav.
‎Nu e rasist. Dar când a apărut povestea,
‎chiar și eu m-am întrebat: ‎„Cum mai râd eu la ‎Lista lui Schindler?”
‎Tot amuzant mi se pare, desigur.
‎Dar acum ne scandalizăm,
‎aflăm și totul e luat în serios.
‎Comedianții Oxbridge scriu ‎pentru presa de elită
‎regulile comediei, legile acesteia.
‎Chestii de genul:
‎„Ia-te de cineva mai mare. ‎Nu lovi în jos.”
‎Mai lovești și în jos.
‎Dacă bați un copil cu handicap.
‎Știți ce zic?
‎Dacă dai în sus, ‎nu-l nimerești. Câștigă el.
‎Îmi place poanta. Subliniază
‎diferența dintre a lovi prin glume
‎și a lovi de-a binelea.
‎În ziua de azi, oamenii vor să crezi ‎că vorbele chiar sunt violență.
‎Ați râs la gluma despre ‎lovit un copil cu handicap.
‎N-a pățit nimeni nimic. Dacă târam ‎un copil cu handicap aici
‎și începeam să-l bat, ‎nu mai râdeați, nu?
‎De asta am renunțat la partea aia.
‎Ăștia își pun virtuțile drept stindard.
‎Încearcă să umilească pe alții, ‎să se ridice ei,
‎spunând: „Nu, noi apărăm minoritățile.”
‎Adică minoritățile nu au simțul umorului.
‎Cât de condescent!
‎Înțeleg și cum e să fii în minoritate.
‎În tara asta, sunt doar 5% negri, ‎5% asiatici,
‎5% persoane LGBTQ. Puțini.
‎Eu sunt ‎un multimilionar alb, heterosexual.
‎Suntem mai puțin de 1%.
‎Mă vedeți că mă smiorcăi? Nu!
‎Mă vedeți să…
‎Nu mă supăr. Îmi văd de viață. ‎„Haide, Rick!”
‎„Continuă să lupți…”
‎Sunt ca Rosa Parks.
‎Dar am luptat pentru dreptul ‎de a nu merge cu autobuzul niciodată.
‎Lumea se plânge ‎de ce nu trebuie să privească.
‎Nu-i afectează.
‎Oricine are dreptul să se simtă ofensat ‎și să se plângă,
‎dar trebuie să știe ‎că nu încercam să-i ofensăm.
‎Nu ăsta ne era scopul. ‎Vrem să vă facem să râdeți.
‎Vrem să vă simțiți bine.
‎Uite cum stă treaba.
‎Dacă eu…
‎Dacă spun ceva în seara asta, ‎atât de jignitor
‎încât n-ați mai auzit așa ceva ‎în viața voastră, nu faceți scandal.
‎Mergeți la casă. ‎Nu vă pot returna pe loc banii.
‎Completați niște formulare,
‎iar eu le iau și mă cac pe ele.
‎Astea-s regulile umorului.
‎SuperNatura.‎ De ce ‎SuperNatura?
‎Din două motive.
‎Vreau să demistific supranaturalul.
‎Nu cred în nimic supranatural.
‎Tot ce există face parte, ‎prin definiție, din natură
‎și poate fi explicat. ‎Dacă nu acum, în viitor.
‎SuperNatura și pentru că ‎natura este de ajuns.
‎E uimitor că ne aflăm aici ‎și discutăm asta.
‎Suntem singura specie ‎prin care universul se înțelege.
‎Faptul că vă aflați aici,
‎faptul că existați, acum,
‎șansele spermatozoidului de a fecunda ‎ovulul sunt de 400 de trilioane la unu.
‎Consider că viața e ca o vacanță.
‎Nu existăm, timp de 13 miliarde de ani.
‎Trăim 80 de ani, 90 dacă avem noroc,
‎apoi murim și nu vom mai exista.
‎Pe unii, până și asta îi ofensează.
‎„Nu poți spune asta! ‎Nu poate fi o întâmplare.
‎E prea frumos. ‎Trebuie să existe un Creator.
‎Sunt prea special. ‎Nu pot să nu mai exist.
‎Voi trăi iar. Voi merge în rai.
‎Mă voi revedea cu ai mei ‎sau voi reveni, ca duh,
‎printre voi.
‎Sau mă voi reîncarna. ‎Voi reveni drept altcineva.”
‎Ai fi altcineva.
‎Asta e tot. Tu nu ești implicat.
‎Este pur și simplu altă persoană, nu?
‎Firește, mulți cred în reîncarnare.
‎Unii pretind că-și amintesc ‎cine au fost într-o viață anterioară.
‎Există o organizație, ‎în America, firește…
‎În California, desigur, nu?
‎Își amintesc cine erau ‎în viețile anterioare.
‎Mereu au fost speciali ‎în viața anterioară.
‎Nu cine știe ce în viața actuală, nu?
‎Am văzut un documentar despre ei.
‎Anual, dau o petrecere ‎„vino drept cine ai fost”.
‎Vin costumați ‎în personalitatea care au fost.
‎Doi Napoleoni.
‎Deci minim unul dintre ei minte de rupe.
‎Nu există reîncarnare. Nici fantome.
‎Știți vânătorii de fantome?
‎Sunt sute de emisiuni cu ei.
‎Ani de zile. ‎Vânători-vedetă de fantome.
‎Prin toată lumea,
‎mii și mii de ore de filmări
‎și n-au văzut ‎o singură fantomă. Nici măcar…
‎E doar: „Ce-a fost asta? ‎Ah, era doar… Nu, nu era…
‎Ai auzit asta? Ah, tu erai?
‎Nu.”
‎Cum ar fi să fie așa ‎documentarele despre natură?
‎Să te uiți ani de zile ‎la David Attenborough:
‎„Aici, pe Kilimanjaro, vedem…
‎Ba nu, nu e…”
‎„Pe malurile Limpopo, sfiosul…
‎Nu-i ăla…”
‎Nu v-ați mai uita la nemernic.
‎N-au văzut nicio fantomă.
‎Dar emisiunile despre ‎vânătorii de pedofili…
‎Au vreo doi în echipă, ‎să fie acolo la nevoie.
‎Mai ales dacă-i produsă de BBC.
‎Gura!
‎Nu cred în reîncarnare, fantome sau rai.
‎Lumea mă ia la întrebări pe Twitter, ‎când află că-s ateu.
‎„Nu crezi deloc în Dumnezeu?” ‎„Nu”, zic eu.
‎„Te rogi?” Răspund: „Nu.”
‎„De ce nu te rogi, ‎că poate există Dumnezeu?”
‎Zic: „De ce nu-ți pui usturoi ‎în pragul ușii?
‎Poate există Dracula.”
‎Nu mă deranjează rugăciunile.
‎Cunosc creștini, musulmani ‎și evrei de treabă.
‎Dacă am o rudă bolnavă, ei zic: ‎„Mă voi ruga pentru ea.”
‎Le mulțumesc, e un gest frumos.
‎Dacă zic: ‎„Am și renunțat la chimioterapie”,
‎zic: „Nu face asta!
‎Roagă-te până nu mai poți,
‎dar să ne rugăm ‎cu tot cu chimioterapie, da?
‎E același rezultat ‎ca doar cu chimioterapia,
‎deci s-o păstrăm neapărat pe aceea, da?”
‎Am dat de belea când am vorbit ‎pe Twitter despre rugăciuni. Mai știți
‎uraganul de acum ‎ceva ani, din Oklahoma?
‎S-au pierdut vieți, agoniseli. ‎Eu am donat la Crucea Roșie.
‎Am pus pe Twitter un link: ‎„Și voi puteți dona aici”, ca să-i ajut.
‎Și o revistă americană ‎de divertisment, din America,
‎a postat ceva ce m-a enervat.
‎„Beyoncé și Rihanna ‎se roagă pentru Oklahoma.”
‎Am răspuns: ‎„Și eu trimit bani, ca prostul.”
‎Cineva mi-a scris, odată,
‎„Ai spune unui copil, pe patul de moarte,
‎că nu există rai?”
‎Am răspuns: „E un eveniment cu plată?”
‎Nu mă interesează dacă voi credeți, ‎în ce credeți, cui vă rugați.
‎Nu mă afectează.
‎Doar cred că natura e de ajuns.
‎Nu cred că ne trebuie îngeri și inorogi. ‎Avem caracatița!
‎Chestia aia chiar există!
‎Opt picioare, nouă creiere, ‎trei inimi și un cioc.
‎Hotărăște-te! Ce faci acolo?
‎Ornitorincul cu bot de rață. ‎O monotremă.
‎Când l-au descoperit, ‎s-a crezut că-i o farsă,
‎pentru că face și ouă și lapte.
‎Și-ar putea face cremă singur. ‎Nu face, dar ar putea.
‎Ar putea, cu siguranță.
‎Deși știm ce noroc astronomic avem ‎să existăm, și ce scurtă e viața,
‎o irosim enorm cu grijile ‎pentru ceva ce poate nici nu va avea loc.
‎Nu va conta peste o săptămână, ‎darămite un an sau zece.
‎Eu sunt groaznic, îmi fac griji.
‎Stau treaz noaptea, ‎mă gândesc: „Ce-ar fi…”
‎și detest să fiu stresat.
‎Încerc să elimin stresul, ‎iar asta e foarte stresant.
‎Îmi trebuie planul A, planul B, planul C.
‎Dacă îmi fac treaba,
‎acasă îmi zic: ‎„Nu munci! Relaxează-te!”
‎„Bea un vin! Relaxează-te!”
‎Dacă intră cineva pe ușă, ‎sar: „Cine mă-sa e?”
‎Sunt banii, de obicei.
‎Da.
‎Iubita mea, Jane, zice: ‎„Hai să ne uităm, vrei?”
‎Încearcă să mă calmeze. ‎Sunt cu Jane de aproape 40 de ani.
‎Și noi am… Mulțumesc!
‎Dintotdeauna am avut pisici.
‎Jane citise că pisicile ‎îți prelungesc viața,
‎nu mai faci atac de cord dacă ești agitat.
‎Încerca să-mi salveze viața.
‎Avem pisici, dintotdeauna am avut.
‎Cred că funcționează. ‎Dacă sunt stresat,
‎întreb: „Unde-i pisica?”
‎Doarme. „Trezește-te!”
‎„Ce e?” Mângâi pisica și îmi zic: ‎„Ce stresat sunt!”
‎„Ce liniștită e ea!”
‎Și mă gândesc: „Nu-i corect”, ‎și iar mă stresez nițel.
‎Am toate grijile pe cap. Ea n-are nimic. ‎N-are conștiință, vinovăție.
‎N-ai să vezi o pisică vinovată. ‎Să intri undeva
‎și să vezi o pisică stând așa: ‎„Ce nasol!”
‎Te duci: „Ce ai pățit?”
‎„Ce ai pățit?” „Da.”
‎„Toate gândurile de aici, asta am pățit.”
‎„Cum ar fi?” ‎„Cum ar fi șoarecele pe care l-am ucis.
‎Probabil avea o familie, nu?”
‎„Da, probabil.”
‎„Nu era musai să-l torturez mai întâi.”
‎Nu le pasă.
‎Dacă ar fi îndeajuns de mare, ‎pisica te-ar ucide și te-ar mânca.
‎Sunt opusul câinilor.
‎Asta rezumă definitiv diferența ‎dintre câini și pisici.
‎Pisica are un penis cu ghimpi.
‎Da. Căutați pe Google.
‎Cu atenție.
‎Un penis cu ghimpi. Din două motive.
‎Ține femela pe loc în timpul împerecherii.
‎Intră ușor, dar apoi: ‎„Vrei să fugi? Nu mai poți.”
‎Și când se retrage, durerea face ‎femela să ovuleze.
‎Găsiți altă modalitate!
‎Așa că-mi zic că poate există Dumnezeu.
‎Poate făcut câinii și pisicile, sunt…
‎A zis: „Uite așa!”
‎Câini și pisici, mamifere cu blană.
‎Locuiți în case. E un trai bun. ‎Primiți mâncare.
‎Ce fel de penis sperați să aveți?
‎Câine.” „Nu contează.
‎Orice vrei… O să fie cel mai tare.
‎Ceva să se asorteze cu blana, un pic…
‎Poate un cocoloș de blană. ‎Să le placă fetelor.
‎Un cocoloș de blană ‎cu un ruj roz înăuntru.”
‎„Ruj cu blană. Bună alegere!
‎Pisică.”
‎„Dă-mi un ștromeleag cu cârlige.”
‎Pisica e singurul animal ‎care s-a domesticit singur. Așa este.
‎A apărut în civilizație ‎acum vreo 10.000 de ani
‎și a zis: „Miau! Hrănește-mă!”
‎Mieunatul e pentru noi. ‎Nu miaună în sălbăticie.
‎Au învățat că ne topim la mieunat.
‎Și merge! Mă topesc când miaună pisica.
‎Îmi las pisica să facă, ‎să doarmă, să meargă unde vrea.
‎Dacă primim un pachet,
‎îl desfac și ea se bagă în cutie,
‎mă topesc, n-o mai pot arunca.
‎Avem vreo 17 peste tot…
‎…prin conac.
‎Dacă eu și Jane ne uităm la TV ‎și se suie în poală,
‎nu ne mișcăm. Nici pentru pipi, ‎să nu o deranjăm.
‎Celălalt se duce ‎după băuturi, toată seara.
‎Și mi se zice: „Răsfeți pisica aia!”
‎„Da, normal. Este o pisică.”
‎Nu-i un om.
‎Ce se poate întâmpla, ‎dacă răsfeți o pisică?
‎Nu ajunge Boris Johnson când se face mare.
‎Nu fac politică.
‎Deși îl depășește situația, nu?
‎A început prin a spune că femeile cu ‎burka ‎seamănă cu niște cutii poștale.
‎Nu Boris Johnson decide ‎ce poartă o femeie musulmană pe chip.
‎Ci soțul acesteia.
‎Nu…
‎Nu-s regulile mele.
‎Pe asta o scoatem la montaj.
‎Tăiați!
‎Așa, cu pisicile.
‎Ador pisicile.
‎Iubesc câinii. Nu avem câine, ‎călătorim prea mult, de obicei.
‎Dar oriunde am fi, în Londra sau New York,
‎mergem zilnic să întâlnim câini,
‎în Central Park sau Hampstead Heath.
‎Știu vreo 200 de câini pe nume.
‎Mereu ne întâlnim cu unii dintre ei.
‎Îmi fac plinul de bună dispoziție, ‎sunt drogul meu.
‎Când cunoști ‎un câine nou, îl saluți,
‎nu te știe, dar dacă te porți frumos, ‎deveniți brusc cei mai buni prieteni.
‎Face orice pentru tine. ‎„Vrei un rinichi?” Minunați.
‎Îmi vine să râd ‎la semnele alea de pe case,
‎„Atenție, câine!” Mă fac ‎să vreau să intru să-l cunosc.
‎Dacă vreți să nu vă intru în case,
‎puneți un semn cu „Atenție, SIDA”.
‎Deși nici SIDA nu mai e ce-a fost, nu?
‎Serios, parcă toate bolile te dezamăgesc,
‎dar SIDA era uimitoare ‎în perioada sa de glorie, nu?
‎Dă-l încolo de Coronavirus! ‎Nici nu se compară cu SIDA.
‎În '80, dacă vorbeau doi,
‎zicea unul: „Mi-o sugi?”
‎„Du-te-ncolo! Ai SIDA. O să mor.”
‎Acum e: „Dă-o încoace! ‎Iau pastile tot restul vieții.”
‎Nu există…
‎Dar s-au băgat bigoții în '80, creștinii,
‎fundamentaliștii, de fapt: ‎„E mânia lui Dumnezeu!
‎E pedeapsa pentru homosexualitate!” ‎Cum să gândești așa?
‎Ce-ți trece prin cap, ‎să crezi în așa ceva?
‎Crezi că Dumnezeu e în Rai
‎și se uită la omenire
‎și zice brusc: ‎„Vă mai ardeți mult în cur?
‎Ce mama naibii…
‎Ce faceți, băieți?
‎Ia uite ce…
‎I-am avertizat. Scrie în Biblie.
‎Fără sex anal.” Cu alte cuvinte.
‎Leviticus 28:11.
‎„Bărbatul ce se împreună cu bărbat
‎spurcăciune este și va fi ucis.”
‎Adică fără sex anal, da?
‎Și-a zis: ‎„Ăștia își bat joc. Ia să fac ceva!
‎Știu ce! SIDA.”
‎Cum a făcut cu lumina. ‎„E întuneric, ce să fac?
‎Să fie lumină!”
‎La fel și cu asta. „Să fie SIDA!”
‎„Și s-a făcut SIDA.”
‎Nu pe Pământ, ci în laboratorul Lui.
‎A făcut SIDA acolo,
‎toate grozăviile, „Uite-așa!”.
‎Nu se vedeau, dar El le vedea.
‎Uite așa.
‎Și le-a zis: „Sunteți SIDA.” „Suntem ce?”
‎„Sunteți SIDA”, zice El. „Ce-i aia?”
‎„Cea mai nasoală boală.”
‎Și chestiile zic: „Super!” ‎Și El zice…
‎Netflix a dat deja banii. ‎Dă-i în mă-sa, nu?
‎„Sunteți SIDA.”
‎„Bine. Ce să facem?” ‎„Ucideți homosexualii.”
‎„De ce?”
‎„Nu-mi place să mă uit la ei.”
‎„Păi nu te mai uita.”
‎„N-am de ales. Sunt omniprezent, deci…
‎Mă uit la 50 de milioane ‎cum și-o trag în cur.
‎Așa că…”
‎„Aha. Și noi ce să facem?”
‎„Vă las pe Pământ.” „Unde?”
‎„În Africa, nu?”
‎„De ce în Africa?”
‎„Că oricum mor.”
‎N-am zis eu asta. Dumnezeu a zis asta.
‎„În Africa, unde?”
‎„Într-un cur. Am să vă las într-un…”
‎„Vă bag…” „În tot rahatul?”
‎„Da, vă bag într-un cur.
‎Aici veți avea cele mai mari succese, ‎în anii '80.
‎Deci vă înghesui într-un cur.”
‎„Și apoi?” „Așa.”
‎„Dacă apare o sculă ‎care n-are ce căuta acolo…
‎Intrați și în sculă.”
‎„Cum adică, toți?” „Nu.
‎Unii intrați în sculă, ‎unii rămâneți în cur,
‎că poate mai vine o sculă.
‎Și, la cum știu curul ăsta, ‎sigur apare altă sculă.”
‎„Deci unii stăm în sculă, ‎alții rămânem în cur.”
‎„Da.” „Și apoi?”
‎„Îi ucideți pe amândoi.”
‎„Deci ucidem toți homosexualii?” „Exact.”
‎„Și lesbienele?”
‎„Lesbienele nu.”
‎„De ce nu?”
‎„La alea îmi place să mă uit.”
‎Dar toate bolile te dezamăgesc.
‎După SIDA, a fost SARS, nu?
‎Mai știți SARS? „Va nimici omenirea.”
‎N-a făcut-o. Apoi, Ebola,
‎cea mâncătoare de carne. ‎„Ebola a ajuns în Londra!”
‎A avut febră în weekend o asistentă, atât.
‎Apoi, Zika. Mai știți bebelușii ‎născuți cu jumătate de cap?
‎„Virusul Zika!” „Nu te teme.”
‎„Vai, sunt gravidă!”
‎„Împletește un fes.”
‎Înțelegeți?
‎Apropo de avort…
‎Nu vreau să provoc disensiuni,
‎dar sunt pro alegere.
‎Nu-i treaba niciunui bărbat ‎ce face o femeie cu trupul său.
‎Însă pe de altă…
‎Mulțumesc. Dar există ‎și persoane anti-avort.
‎Care nu doar că n-ar face ei avort.
‎Nu vor să facă nimeni.
‎Un mic procent militează feroce.
‎Și din aceia, ‎alt mic procent sunt absolut…
‎Unii, din America, zici că-s teroriști.
‎Bombardează clinici, ‎bagă fetuși pe sub ușă.
‎Au mesaje de propagandă, care spun:
‎„Liberalii avortează copii la nouă luni,
‎îi smulg din vagine, îi lichefiază.”
‎Teorii nebunești conspiraționiste.
‎Acum sunt pe internet. ‎Au fonturi, imagini.
‎Pentru ei, sunt ca știința. ‎Circulă o chestie, cred că ați văzut-o.
‎Am auzit diverse variante.
‎„Este o prelegere reală. ‎Dintr-un chestionar real.”
‎Prostii. Sunt inventate.
‎„O femeie e gravidă. Are cinci copii deja.
‎Doi sunt surzi. Doi sunt orbi.
‎Unul are deficiențe mentale.
‎Ea are sifilis. Să păstreze sarcina?
‎Nu?
‎Bravo! L-ai ucis pe Beethoven.”
‎Ce tot zici… Nu are sens deloc!
‎Să fim corecți. Să abordăm invers.
‎Să zicem că e altă femeie gravidă.
‎Are doi copii, ‎aud și văd bine, sunt isteți.
‎N-are sifilis. Să păstreze sarcina?
‎Da?
‎Bravo! L-ați adus pe lume pe Hitler.
‎Nu vreau să vă dezbin, ‎dar nu-mi place Hitler.
‎Ascultați-mă! Am motivele mele.
‎Ascultați!
‎Și legat de SF, ‎de câte ori văd un serial SF,
‎se întorc în timp și ‎încearcă să-l ucidă pe Hitler.
‎Dacă au succes, revin în prezent
‎și e și mai rău. Au stricat ‎continuumul spațiu-timp.
‎Sigur că da. Schimbi ceva în istorie
‎și e catastrofal.
‎Eu n-aș schimba nimic, nici să pot.
‎Duc o viață bună.
‎Nu-mi asum niciun risc.
‎Dacă mi-ar zice „S-a rezolvat,
‎Nu te mai întorci în timp. ‎Doar apasă butonul.
‎Îl ucide pe Hitler ‎înainte de Holocaust, de război.
‎Prezentul e fix la fel, ‎doar că ești mai roșcat”,
‎aș refuza.
‎„De ce să sufăr eu?”
‎Dar când citești ceva bombastic,
‎când pun întrebările alea vedetelor,
‎„Ce-ai face ‎dacă ai avea o mașină a timpului?”
‎„M-aș întoarce ‎să-l omor pe Hitler.” Nu, zău?
‎Te-ai întoarce să cumperi ‎acțiuni Microsoft, mincinosule!
‎Am intervievat oameni ‎în emisiunea mea din America
‎și mereu îi întreb asta, de amuzament. ‎Toți răspund
‎„M-aș întoarce să-l omor pe Hitler.”
‎Le zic: „Au încercat deja.”
‎Acum zic: „Aș încerca să-l ucid din fașă.”
‎Deci te-ai întoarce, ‎l-ai găsi pe bebe Hitler,
‎care încă n-a făcut nimic rău
‎și l-ai strânge de gât?
‎Ați văzut cum arăta Hitler ‎când era bebeluș?
‎Doamne, era adorabil!
‎Ia uitați!
‎Uitați ce fețișoară!
‎V-ați întoarce și ați zice: ‎„Ăla e Hitler?”
‎„Da.” „Fir-ai tu de nazist mic!”
‎Știu la ce vă gândiți. De ce am o poză cu…
‎bebe Hitler pe telefon?
‎E treaba mea.
‎Poate mă masturbez uitându-mă la ea. Ce?
‎Poate doar la asta mă masturbez.
‎Nu-i o crimă, nu-s victime.
‎Puteți chema poliția, ‎să-mi vină acasă,
‎vor spune: ‎„Ai recunoscut că ești pedofil.”
‎Aș zice: ‎„Dar doar la pozele cu bebe Hitler.”
‎„Ia vezi la regulament.” ‎Mi-ar zice: „Da, ești în regulă.”
‎„Vreți să vedeți unde mă masturbez?” ‎„Sigur.”
‎Deci îi duc în masturbatoriu.
‎Am transformat o pivniță.
‎Dar fotografia e mărită de 100 de ori,
‎pe toți pereții, ‎plină de 40 de ani de sloboz.
‎Locuiesc de doar cinci ani acolo, nu știu…
‎Vor tăia și bucata asta.
‎Lumea chiar are o problemă cu Hitler.
‎Vor să se întoarcă ‎să-l omoare. Calmați-vă!
‎„Hitler e cel care ‎l-a ucis pe Hitler, nu?”
‎Să fim corecți.
‎Corecți, nu infecți.
‎Nu mă tem de moarte.
‎Nu mă tem de moarte, ‎pentru că nu voi ști că-s mort.
‎Asta e partea cea mai bună când ești mort.
‎La fel e și când ești prost, nu?
‎Suferă doar cei din jur.
‎Îmi fac griji pentru cum voi muri. ‎Nu vreau să mor singur, în agonie.
‎Nu vreau să mă găsească în șifonier, ‎spânzurat cu o curea,
‎în ciorapi de damă,
‎plin de nitrit de amil.
‎Nu-mi place așa ceva, ‎deci dacă așa mă găsiți,
‎unul dintre prietenii mei ‎mi-a înscenat asta.
‎Nu mă tem de moarte. ‎Nu fac nimic ca să nu mor.
‎Mănânc și beau prea mult, ‎de 40 de ani încoace.
‎Zilnic mănânc și beau prea mult.
‎Mi se zice: „Ricky, dacă te lași de băut, ‎mai trăiești încă 10 ani.”
‎Le zic: ‎„Dar ultimii 10 ani sunt de rahat.”
‎Nici nu-i vreau.
‎Dacă mă las de băut și ajung la 80 de ani,
‎și-mi zice unul: „Îți mai dau 10 ani”,
‎aș zice: „Super, vreau iar ‎de la 20 la 30 de ani!”
‎Ar fi perfect. Dar îi primești ‎pe ăia de la 80 la 90.
‎Știți ce groaznic e să ai 90 de ani?
‎Am văzut oameni de 90 de ani ‎stând în fotoliu
‎și gemând. Întrebi: „Ce e?”
‎Îți zic: „Mi-am rupt toate oasele!”
‎Pentru că sunt fragili. ‎Au praf în loc de sânge.
‎Fac vânătăi cu cheaguri.
‎Le ies hernii de peste tot.
‎Dacă ai 90 de ani ‎și ajungi singur în bucătărie,
‎să-ți faci un ceai, ridici ceainicul ‎și este prea plin,
‎ai șanse să-ți pice stomacul prin cur.
‎Deci vă sfătuiesc să beți, să mâncați, ‎să vă săturați și apoi să crăpați.
‎Mulțumesc!
‎Menționez că nu sunt medic.
‎Merg la medic o dată pe an, ‎sau la doi ani.
‎Trebuie să fiu consultat ‎înainte de spectacole și emisiuni.
‎Mă duc la privat.
‎Costă 600 de lire. ‎Durează trei ore. Dar îți fac tot.
‎Analize de sânge, scaun, urină,
‎EKG, ORL,
‎boașe, prostată. Absolut tot.
‎Trebuie să completezi un formular ‎cu stilul tău de viață.
‎Durează o mie de ani.
‎Scriu adevărul, ‎mai puțin cât de mult beau.
‎Le calculez, apoi le împart la jumătate.
‎Când ajunge acolo medicul, ‎tot zice: „Vai, ce mult!”
‎Iar eu cred că am scăpat. Zic: „E mult?”
‎Iar la finalul celor trei ore,
‎iese rezultatul analizelor
‎și are un calculator mare, ‎cu statisticile corpului tău.
‎Calculează șansa să faci un atac cerebral,
‎un infarct peste un an, cinci, zece.
‎A mea e mereu la fel.
‎Pe măsură ce îmbătrânești, ‎e mai rău, asta este.
‎Dar eu mereu sunt ‎la limita greutății sănătoase
‎Sunt aproape obez. Cât pe-aci.
‎Am fost pre-diabetic. ‎A trebuit să mă tratez.
‎Acum sunt pre-gută.
‎Pre-gută, da?
‎Îți zice toate astea, și apoi: ‎„Ce ne facem noi?”
‎Îmi vine să-i zic: „Care noi?
‎Ți-am dat 600 de lire, amice.
‎Ia și repară-mă, iar eu o țin tot așa.”
‎Mecanicul auto ‎nu-ți zice „Cauciucurile-s uzate.
‎S-a dus biela. Ce ne facem?”
‎„Tu o repari, eu te plătesc.”
‎Mi-a zis: „Mănâncă mai multe fibre.”
‎Îmi venea să-i zic: ‎„Atunci dă-mi vin cu fibre.”
‎Îmi permit orice. Inventează-l, că poți!”
‎A zis: „Ești foarte constipat.”
‎Îmi venea să-i zic: ‎„Scobește cu o lingură!”
‎Și mereu lasă asta la urmă, ‎nici nu te privesc.
‎Zic: „Pot să-ți examinez prostata?”
‎Deci trebuie să răspund: „Da, vă rog.”
‎Vreau să mă surprindă la plecare.
‎„Pa!” „Pa!”
‎„Stai bine.” „Mulțumesc!”
‎Dar construiesc suspansul. ‎Se spală pe mâini:
‎„Vrei un însoțitor?”
‎Adică să-mi bagi un deget în cur
‎și să se uite unul? Nu, doar fă-o!
‎Te așezi pe spate pe o băncuță,
‎cu pantalonii și chiloții în vine, ‎genunchii depărtați, ca o broscuță.
‎Îți verifică testiculele mai întâi.
‎Și la doctor am emoții,
‎așa că mi se ascund testiculele.
‎Trebuie să le scoată, ‎ca pe capul unei țestoase.
‎Se strâng într-un ghem de frică.
‎Și detest asta. Fac…
‎Așa, nu?
‎Tot mai… E groaznic, nu?
‎Apoi te întorc pe o parte, ‎îți pun lubrifiant
‎și-ți bagă un deget în cur. E super.
‎Nu e super. Nu de asta mă duc.
‎„Iar eu!” ‎„N-ai mai fost ieri?” „Haide!”
‎Dar o dată, am nimerit un moș.
‎Nu era orice moș, era tot medic.
‎„Doctorul zice că nu poate ajunge. ‎Mi-am zis să încerc eu.”
‎Era un medic de familie de modă veche.
‎Avea vreo 75 de ani, cămașă, cravată, ‎sacou cadrilat.
‎Stătea în fotoliu. ‎Nu m-a trimis pe băncuță.
‎Eram în picioare. Zice: ‎„Dă jos pantalonii și chiloții!”
‎Așa că am…
‎Era mititel, îmi venea până la boașe.
‎Cum ziceam, am emoții la medic
‎așa că trăncănesc.
‎Îmi zic: „Dacă le ascund, ‎poate nu le găsește cancerul.”
‎A început să verifice testiculele,
‎și-i zic: „Ce anume căutați acolo?”
‎De obicei îmi zic să tac și…
‎El nu. Mi-a răspuns: „Bună întrebare.”
‎S-a tras mai în spate ‎și mi-a povestit despre cancer.
‎Stăteam de vorbă.
‎Și a vorbit o grămadă. Îi făcea plăcere.
‎Mi s-a părut nepoliticos să fac așa,
‎deci ziceam: „Aha, înțeleg.”
‎Fac ceva mișcare.
‎Merg la o sală care-i chiar pe strada mea.
‎Am sală de forță acasă. ‎M-am plictisit de ea…
‎Mi-am zis că dacă plătesc ‎un an în avans la sală,
‎voi încerca să-mi scot banii, mă voi duce.
‎Apoi mi-am amintit: ‎„Sunt bogat. Nu contează.”
‎M-aș putea înscrie zilnic la câte o alta.
‎Să mă duc: „Poftim 2.000 de lire.” ‎„Pe mâine!”
‎„N-ai să mă mai vezi.”
‎Mă duc o dată pe lună,
‎lucrez zece minute la aparate
‎și fug acasă, așa.
‎Nu folosesc vestiarele.
‎Nu-mi plac vestiarele publice.
‎Dintotdeauna, iată de ce.
‎Nu știu dacă la femei e la fel,
‎dar bărbații sunt mândri ‎de mădularele lor.
‎Dacă fac duș într-un loc public, ‎durează un minut,
‎cu prosop, în colț, cu pantalonii pe mine.
‎Unii umblă în fundul gol ‎prin fața dușului, discutând.
‎„Salutare!” După duș.
‎Unul stătea prea mult la duș.
‎Stătea secole.
‎A ieșit, fleașcă, fără prosop,
‎s-a dus la oglindă, ‎prima grijă era să-și facă freza.
‎Odată eram eu și un gras în vestiar.
‎Mă schimbam. Era foarte masiv.
‎Vreo 160 de kile avea.
‎Era dezbrăcat, pe un cântar ‎de înaltă precizie.
‎A stat o veșnicie acolo. Eu eram…
‎Așa a stat, o veșnicie.
‎Îmi venea să-i zic: ‎„Amice, n-ai să ajungi astronaut.
‎Nu-i musai să fie așa precis. ‎Pune-ți pantalonii și scade un gram.”
‎Nu mă iau de grași. Și eu sunt gras.
‎Sunt supraponderal. ‎Beau și mănânc prea mult.
‎De aia. Nu judec oamenii grași.
‎Doar că știu cum au ajuns așa. ‎Văd pe unul, îi zic: „Bravo!
‎Ai mâncat mai mult ‎decât îți trebuia vreodată. Și eu.”
‎Dacă văd un cuplu de grași, ‎nu-i nicio problemă.
‎Dar când vezi ‎ce copilași grași au alături,
‎zici: „Nu-i corect!”
‎Mama zice: „Adoră prăjiturile.”
‎Firește că adoră prăjiturile!
‎Sunt pui de mamifere.
‎Suntem aceeași specie ‎ca acum 200.000 de ani.
‎Avem un creier de vânător-culegător.
‎Abundența asta e mai rapidă ‎decât biologia noastră.
‎Când îți iei o prăjitură din magazin,
‎plină de grăsimi și zahăr,
‎creierul tău zice: „Ce minunat!
‎Mănâncă! Mâine poate nu mai ai.”
‎Dar o să mai ai și mâine.
‎Frigiderul e plin. Mama ta ‎dă comandă la magazin.
‎Acum e chiar o stigmă.
‎Medicii au probleme dacă zic: ‎„Ești supraponderal.”
‎Că ar fi politic…
‎Că arăți grașii cu degetul. ‎Nu arăți cancerul cu degetul.
‎Încearcă să-ți salveze viața.
‎O școală a încercat ‎să interzică termenul „obez”.
‎Ziceau că jignește… ‎Nu știu cum să le zic.
‎Copiii rotunzi.
‎Dar ăla e termenul politicos.
‎L-am inventat ca să nu le zicem ‎„umflații dracului”.
‎Nu schimba cuvintele ‎pentru că e ofensat unul!
‎Oamenii grași ‎nu-s ofensați de cuvântul „obez”.
‎Ei au făcut asta. Sunt împliniți, nu?
‎Vezi un gras, îi zici: „Ce faci, grasule?”
‎„Da!”
‎Se duce la doctor. „Intră!”
‎Doctorul: „Vai de capul meu!”
‎„Sunt obez?”
‎„Nu, ai obezitate morbidă.”
‎„Cum adică?”
‎„O să mori de gras ce ești.” „Zău?”
‎„Bine.”
‎„Pe loc, sau…”
‎„Nu, ai diabet, o să rămâi ‎fără picioare curând.
‎Dacă o ții tot așa, ‎te vei sufoca, faci infarct.”
‎„Așa deci.”
‎„Pot să fac eu ceva?”
‎„Poți să faci sport și să mănânci sănătos.
‎O să-ți fie bine.” „Aha.”
‎„Dar n-ai s-o faci, nu?”
‎„Nu.”
‎Îmi pare rău de ei, deși e vina lor.
‎Când vezi documentarele ‎alea la TV,
‎Omul de 270 de kilograme,
‎și vezi cum îl scot cu macaraua ‎din casă să-l ducă la spital…
‎Dacă atârni de o macara…
‎Nu?
‎Și vezi o echipă de filmare…
‎știi că ai dat-o în bară.
‎Apoi, cum spuneam,
‎se trezesc a doua zi, ‎cu picioarele amputate.
‎E trist, ei plâng, eu plâng.
‎Și zic: „De ce am ajuns aici? ‎Ce prost sunt!”
‎Apoi încep să filozofeze.
‎„Nu prea îmi foloseam picioarele, deci…”
‎Și deja e ora prânzului, așa că…
‎Întreabă asistenta: ‎„N-ai aruncat picioarele alea, nu?”
‎Vă prefaceți mai din popor, ‎în preajma constructorilor?
‎Eu da. Pot să mă plimb ‎prin Hampstead cel înverzit
‎cu o carte de poezii,
‎cu eșarfă,
‎fredonând Brahms.
‎Dacă strigă de pe schelă: „Băi, Ricky!” ‎răspund: „Salut, bă!”
‎Nu știu de ce fac asta.
‎Nu știu de ce încerc să-i impresionez.
‎Mereu m-a fascinat comportamentul uman.
‎Dar, cum spuneam,
‎suntem singura specie ‎prin care universul se înțelege.
‎Dar vedem natura ‎prin prisma noastră. Totul revine la noi.
‎De ce suntem aici? De ce depindem? ‎De genetică sau de mediu?
‎Dilema mediului versus genetică.
‎Psihologul Piaget a fost întrebat:
‎„Ce-i mai decisiv pentru ‎intelect? Genetica sau mediul?”
‎A răspuns: ‎„Ce-i mai decisiv pentru aria câmpului?”
‎„Lungimea sau lățimea?”
‎Dacă nu știți răspunsul, n-aveți decât…
‎Dar psihologia, psihiatria, ‎neuroștiințele sunt încă în fașă.
‎Știm încă foarte puține despre creier.
‎Acum 150 de ani, nu știam nimic.
‎Totul era catalogat drept nebunie.
‎Dacă nu erai un bărbat alb, ‎creștin, heterosexual, căsătorit,
‎erai catalogat nebun ‎dacă deviai de la asta.
‎Homosexualitatea era o boală mentală.
‎Erai închis în ospiciu pe viață, torturat.
‎Femeile cu prunci din flori.
‎„Nebune”. La ospiciu pe viață cu ele.
‎Acum înțelegem mai bine ‎am devenit mai toleranți.
‎Cred că s-a ajuns, totuși, prea departe.
‎Acum nimic nu mai e nebunesc. ‎Nu găsești nimic care să…
‎Nimic nu e considerat nebunesc.
‎Orice e sindrom, ‎dependență sau preferință.
‎Dacă-mi tai picioarele, îmi pun roți
‎și mă identific drept landou…
‎Dacă ziceți că-s nebun, ‎sunteți voi bigoți.
‎S-a cam fumat gluma asta, nu?
‎„Identifică-te drept nu știu ce.” ‎E cam veche.
‎Dar o las, să enervez lumea.
‎Pentru că asta e partea ‎care-i va enerva.
‎Ca în ‎Humanity.
‎Vorbesc despre SIDA, ‎foamete, cancer, Holocaust,
‎viol, pedofilie,
‎dar nu pot glumi doar despre ‎identitatea de gen.
‎Nu trebuie să glumești ‎niciodată despre‎ ‎trans.
‎„Vor doar să fie tratați egal.”
‎De acord. De asta îi includem.
‎Înțelegeți?
‎Ei știu că glumesc despre altele,
‎dar își zic: ‎„Despre asta vorbește serios!”
‎De parcă o poantă e fereastra ‎în sufletul comediantului.
‎Chiar nu este cazul.
‎Mă iau de orice, ‎ca să fac o glumă mai bună.
‎Mă prefac că-s de dreapta sau de stânga.
‎Mă prefac că-s deștept sau prost.
‎Fără prejudecăți, ‎orice face gluma mai bună.
‎Mărturisesc.
‎În viața reală, ‎desigur că susțin drepturile trans.
‎Suport drepturile omului, ‎care includ drepturile trans.
‎Trăiește-ți viața! ‎Folosește ce pronume vrei.
‎Fii ce gen simți că ești.
‎Dar mai lăsați de la voi, doamnelor! ‎Scăpați de sculă!
‎Este tot ce…
‎E infernal că, dacă glumești ‎despre ceva, înseamnă că ești anti.
‎Am glumit despre asumarea de identitate. ‎Aș fi vrut să fi existat, când eram mic.
‎M-aș fi folosit de asta.
‎M-aș fi dus la mama.
‎„Mamă, sunt trans.” ‎Ea ar fi zis: „Poftim?”
‎Aș fi zis: „Ori sunt trans, ‎ori vreau o bicicletă nouă.”
‎Ar fi zis: „Îți trebuie o bicicletă nouă.”
‎Aș fi răspuns: „Tu ești șefa.”
‎Dar eu am crescut în anii '60. Doamne!
‎Aveam părinți ca din epoca victoriană. ‎Era nemaiauzit.
‎Dacă eram adolescent acum, ‎în aceste vremuri alerte, progresiste
‎și aveam niște părinți ‎super de gașcă, deschiși la minte
‎și le ziceam: „Mamă, tată, sunt trans”?
‎Ar zice: „Ce bine, e la modă!”
‎Tata ar zice: „Piua, eu aleg vaginul.”
‎Aș zice: „Mulțumesc, tati!””
‎Nu-i așa?
‎Ar urma niște cadre, aș merge la spital.
‎Mi-aș face electroliză. ‎Mi-aș lăsa părul lung.
‎Cred că aș avea o păsărică mare.
‎Dacă tot plătește altul, ‎o vreau pe aia mare.
‎„Tata încearcă să mă cumpere ‎cu fofoloancă. Du-te naibii!”
‎O păsărică mare, țâțe și…
‎Păi nu?
‎M-aș releva lumii.
‎Aș fi o femeie adevărată. ‎Aș fi Vicky Gervais.
‎Aș fi o femeie adevărată.
‎Nu-ți poți schimba sexualitatea, ‎deci aș fi atras de femei, aș fi…
‎Aș fi lesbiană.
‎Aș fi o lesbiană scundă, Vicky Gervais.
‎Aș fi cam bărbătoasă, ‎de la atâta testosteron de până atunci.
‎Îmi place și cum se îmbracă.
‎Blugi, tricou negru,
‎păr scurt,
‎barbă!
‎Aș fi o lesbiană adevărată, ‎pe nume Vicky Gervais,
‎aș ieși des în oraș.
‎M-aș duce în Brighton,
‎într-un bar de lesbiene
‎și aș zice: „Salut!”
‎Masă de biliard. Cine câștigă, rămâne. ‎Toată noaptea aș sta acolo.
‎Păi nu?
‎În regulă.
‎Gluma asta nu merită poanta. ‎E o poantă de rahat.
‎Bucurați-vă de parcurs!
‎Mă uit și văd ‎o lesbiană din alea frumoase.
‎E atât de infantil și dezinformat, ‎că mă doare.
‎Dar am s-o las.
‎Aș găsi o lesbiană drăguță…
‎E jalnic, nu?
‎Chiar și pentru mine.
‎Nu mă pot abține să nu râd!
‎Așa…
‎Și m-aș duce la ea, așa.
‎„Salut. Ești lesbiană?” ‎Și ea: „Da. Și tu ești?”
‎Eu: „Da, un pic. Ia uite!”
‎Ea: „Ce păsărică frumoasă!” ‎Eu: „Păi m-a costat destul!”
‎„Poftim?” „Nimic!”
‎Și aș curta-o.
‎Aș face toate…
‎Aș complimenta-o pentru ‎cât de lesbiană e.
‎„Ce bocanci Doc Martens frumoși!”
‎Ar zice: „Mulțumesc!”
‎Nu-i așa?
‎I-aș zice: „Ce cercei mari!” „Da.”
‎Ar zice: „Vii la mine, ‎să facem chestii lesbi?”
‎Aș zice: „Da, un pic.”
‎Ne-am duce, ne-am dezbrăca.
‎Aș trage-o de țâțe, nu știu ce…
‎Poate i-aș freca-o? Asta aș face.
‎Sigur aș face asta.
‎Aș căuta pe Google.
‎Mi-ar zice: „Îți pui un ‎dildo ‎și mi-o tragi de să-mi meargă fulgii?”
‎„Da”, aș zice. Mi-aș pune un dildo.
‎L-aș pune peste păsărica mea nouă.
‎L-aș lega la spate.
‎Și mi-ar fi foarte ciudă.
‎V-am zis că e de rahat poanta.
‎Doamne!
‎Dar ceva ce nu-i ambiguu, ‎fie mediu, fie genetică, e rasismul.
‎Nimeni nu se naște rasist. Înveți asta.
‎Nu vreau să creez disensiuni. ‎Nu sunt rasist.
‎Ascultați-mă!
‎Fie că ești negru, alb, ‎asiatic, european, african…
‎Și voi: „Bine. Negru, alb, ‎asiatic, european…”
‎„Dar eschimoșii?” E rasist, nu?
‎„Sunt ciudați, Rick”. Sunt doar diferiți.
‎„Trăiesc în zăpadă.” ‎Și ce dacă? Acolo e căsuța lor.
‎„Poartă foci drept haine…”
‎Da, astea-s hainele lor. Foci.
‎Asta-i faza cu rasismul.
‎Dacă scoți unul din zăpadă ‎și din hainele din piele de focă,
‎și-l privești mai atent, ‎cum stă acolo gol…
‎Practic, e un chinezoi mort de frig.
‎Deci…
‎Nu mai e voie să zici chinezoi, nu?
‎Nu-mi vine să cred că s-a putut.
‎E cel mai leneș mod ‎de a denumi o nație.
‎Ajunge primul la țărmul nostru.
‎Ne adunăm în jurul lui: ‎„De unde ești?”
‎„Din China”, zice. ‎„Ah, deci ești chinezoi.”
‎El zice: „Sunt un ce?”
‎„Ești chinezoi.”
‎„Chinezoi?” „Da.”
‎„Și nevastă-mea ce-i?”
‎„Chinezoaică, nu?”
‎„De ce nu-mi spuneți pe nume?”
‎„De unde să știu cum te cheamă?”
‎„Mă cheamă Ling.”
‎„Ling?” „Da.”
‎„E nume sau prenume?”
‎„Ambele.”
‎„Ling Ling?”
‎„Alo?”
‎Bun.
‎Amintiți-vă de ironie, bine?
‎Și nu eu zic asta.
‎Chinezoiul ăla mic zice.
‎Dacă pe el nu-l deranjează…
‎Tăiem asta la montaj. Bun.
‎Doamne, am ceva pentru spectacolul ăsta?
‎Este în regulă.
‎Ați avut profesori pedofili la școală?
‎Da.
‎Aplauze pentru profesorii pedofili!
‎Futu-i mă-sa!
‎Incredibil!
‎Asta e altă chestie.
‎Încercăm în așa hal să fim corecți,
‎încât unii se întrec în asta.
‎Curând, vor zice: „N-ai voie să zici pedo.
‎E jignitor. Jignești persoanele ‎atrase irezistibil de copii.”
‎Se va duce lumea la medic.
‎„Domnule doctor, sunt dependent de copii.”
‎Medicul va zice: „Săracul! Cum te simți?”
‎„Simt că-mi vine să-i molestez.”
‎„Ăsta e un simptom.
‎Nu-ți face griji! Ia loc! ‎Te internăm pe bani de la buget.
‎Te dezvățăm de copii.”
‎„Cum anume?”
‎„Știi cum se dă metadonă ‎pentru dependența de heroină?
‎Pe tine o să te trecem pe pitici.
‎Poate merge.
‎Poate merge.”
‎„Cum se face?”
‎„Stai să văd, că nu m-am gândit bine.”
‎Bine. Nu.
‎„Deci, vii în clinică.
‎Am angajat tone de pitici.
‎Nu deschidem de sărbătorile de iarnă.
‎N-avem de unde să-i luăm.
‎Vino și tu prin februarie…”
‎Liniște! „Vino din februarie în noiembrie.
‎Am angajat tone de pitici.”
‎I-am costumat drept școlari.
‎Fug prin campus, așa.
‎Sunt pitici de curte.
‎Sunt pitici de curte
‎și arată ca de vreo șase ani,
‎dar au vârste legale. Nu încalci legea.”
‎I-am plătit. E consensual.
‎Te duci la ăla care-ți place, ‎îi dai jos pantalonii, îl atingi…”
‎„Doctore, am zis că-s pedofil, nu gay!”
‎Oare există homofobie ‎în comunitatea pedofililor?
‎Să fie un pedofil îngâmfat, ‎fiind heterosexual.
‎Răpește o fetiță.
‎Duce fetița în pădure. ‎Vede alt pedofil, cu un băiețel.
‎Să-i zică: „Poponarul naibii!”
‎Un comitat londonez a încercat ‎să interzică înregistrarea pedofililor
‎pe o rază de 1.6 km a școlilor.
‎Puteți spune ce vreți despre pedofili,
‎dar nu-s oameni leneși.
‎Mulți sunt șoferi de autobuz. ‎Ce contează 1.6 kilometri?
‎Știți?
‎Era un profesor pedofil,
‎e adevărat.
‎Era anul 1976. Aveam vreo 14 ani.
‎În retrospectivă, ‎îmi pare nițel rău de el.
‎Avea aproape 30 de ani, ‎era un tip cam emotiv.
‎Era gay în mod evident. ‎Se vedea cu un băiat mai mare,
‎de vreo 16, 17 ani.
‎Acum ar fi fost legal, ‎dar pe atunci, era pedofilie.
‎L-ar fi exilat, condamnat, șters cu totul.
‎Scandal mare, nu?
‎Când s-a aflat, am mers acasă.
‎Mama era acolo ‎și m-a întrebat: „Te-a atins?”
‎Zic: „Nu.”
‎Zice: „Sigur?”
‎Zic: „Da.”
‎Zice: „Atunci, nu-i plăcea de tine.”
‎Maică-mea mă enerva
‎zicând că nu-s îndeajuns de atrăgător ‎să fiu abuzat sexual.
‎Dacă mă complexa? ‎Dacă-mi ziceam: „Lasă că-i arăt eu ei!”
‎Să vin la miezul nopții. „Unde ai fost?” ‎„Să le-o sug șoferilor. Na!”
‎Dar era tipic mamei așa ceva.
‎Mama era bună ca pâinea caldă,
‎dar le trântea verde în față. ‎Făcea orice pentru tine,
‎dar își rezerva dreptul să se plângă.
‎Când eram copii, vecina, dna Dawson, ‎era cu vreo 25 de ani mai mare ca mama.
‎Când avea mama 60 de ani, ‎vecina avea deja vreo 85, 86.
‎Mama a fost ultima martoră ‎a existenței sale.
‎Ea trăia singură. Mama îi făcea tot. ‎Îi făcea cumpărături, curățenie.
‎Îi făcea prânzul, stătea cu ea. ‎Revenea să-i facă cina.
‎Și tot așa.
‎Am sunat acasă o dată. ‎Mama avea 70 de ani.
‎I-am zis: „Am mai sunat, nu erai.”
‎Mama: „Eram la dna Dawson”.
‎Zic: „Ce mai face?”
‎Mama zice:
‎„Tot nu crapă, Rick.”
‎Am amintiri dragi ‎din copilăria în Reading.
‎De asta…
‎De asta nu mă întorc acolo.
‎Oriunde aș fi, ‎dau peste cineva din Reading.
‎„Sunt din Reading.” ‎„Bine.” Și gata.
‎Dar vor mai mult.
‎Zic: „Îl știi pe Norman Taylor, nu?”
‎Habar nu am cine e.
‎Zic: „Vai, nu!”
‎Zic: „El te știe pe tine.”
‎„Da, sunt la televizor.”
‎„Ai fost la școala Ashmead.” ‎„Da, am fost.”
‎„Îl știi pe Pete Shepherd.” ‎„Când a învățat acolo?”
‎„În 1993.”
‎„Aveam 31 de ani atunci.”
‎„El te știe.” „Zău?”
‎„Are televizor?” „Da.”
‎„Vezi, de asta.”
‎Îmi place să povestesc despre trecut.
‎Nu și despre divertisment. E plictisitor.
‎Îmi plac povestirile. ‎Când plănuiesc un turneu,
‎mă gândesc la ce mi s-a întâmplat, ‎ce mi-a schimbat viața.
‎Pentru acest turneu, ‎m-am gândit la îmbrățișări.
‎În ultimii doi ani, ‎nu ne-am mai îmbrățișat.
‎Am preferat așa. Îmi plăcea.
‎Nu-mi plac îmbrățișările. ‎Îmi plăcea când nu era voie.
‎Era mereu jenant. ‎Cât am fost copil n-am îmbrățișat.
‎Până să vin în Londra.
‎Un puștan din clasa muncitoare, ‎din Reading, nu ia în brațe.
‎Nici pe tata, pe bunicul, pe fratele tău.
‎Îi enervezi, râzi de ei. ‎Așa ne îmbrățișăm noi.
‎De exemplu, la înmormântarea tatei,
‎eram la cimitir cu frate-meu, Bob.
‎Bob fuma. A venit unchiul Mike.
‎Nu-l mai văzusem de vreo 25 de ani.
‎De când avea 50 de ani. ‎Acum avea 75.
‎Îmbătrânise mult. Era un moș acum.
‎A venit și ne-a salutat.
‎Bob s-a uitat la el, l-a recunoscut
‎și a zis: „Să-mi trag una!”
‎Bob s-a uitat prin cimitir și a zis:
‎„Mai are rost să te duci acasă?”
‎Păi nu?
‎Unchiul Mike a râs: ‎„Mereu mă bucur să te văd, Bobby.”
‎Și așa s-au îmbrățișat. Știți? ‎Vă mai dau un exemplu.
‎După ce am absolvit, ‎eram prieten cu un tip, Mark.
‎Un an înainte de facultate ‎am lucrat, să avem bani de băut.
‎Asta am făcut. A fost cea mai tare vară.
‎Apoi, s-a întâmplat ceva.
‎A murit bunică-sa. ‎El locuia cu ea, deci a fost tare afectat.
‎S-a dus la înmormântare.
‎Apoi, prima dată, a venit la mine acasă.
‎Stătea în costumașul lui negru,
‎în liniște. Nu știam ce să zic.
‎Nu ne luam în brațe. Întreb: „Cum a fost?”
‎A zis: „Groaznic. Au ars-o la crematoriu.
‎Am ieșit să vedem cum iese fumul.
‎Vântul s-a sucit
‎și ni l-a suflat în față.”
‎Și am zis: „În gură?”
‎A zis: „Da.” Am riscat.
‎Am întrebat: „Avea gust amar?”
‎„Da”, a zis el.
‎Am zis: „Era clitorisul ei.”
‎Păi nu?
‎Mark a zis: „Rick, ce dracului!”
‎Și apoi l-a bufnit râsul.
‎Astfel ne-am îmbrățișat. Înțelegeți?
‎Vă mai zic una și mă duc.
‎Sunt adevărate, dacă așa zic eu.
‎Jur că-s adevărate.
‎Îmi plac poveștile despre școală
‎Asta e preferata mea.
‎Era în 1976,
‎aveam vreo 14 ani.
‎Aveam un coleg de clasă, ‎Gary Masterman.
‎Gary făcuse Tourette.
‎Înjura la fiecare frază.
‎Avea un tic. Ne-au explicat, la careu.
‎Gary era sus. ‎Îl știau profesorii și copiii.
‎Era popular. Gary Masterman era de treabă.
‎Uneori, ticul lui părea relevant.
‎N-am să uit, eram la o lecție
‎cu o profesoară tânără, Miss Wilkie.
‎Ea era la tablă. Ne cerea părerea.
‎„Ce zici, Simon?”
‎„Da, e bine, merge. Brian, ce zici?”
‎„E bine, da.”
‎Și zice: „Gary?” ‎Ăla zice: „V-aș băga un deget.”
‎„Altcineva?”
‎Și arată spre Sean Dixon.
‎Sean zice: „Da, și eu v-aș băga!”
‎Ați fost minunați. Noapte bună!
‎Subtitrarea: Elena Irimia