Downloaded from YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
God afton, mina damer och herrar.
Välkomna upp på scenen en man som faktiskt inte behöver hålla på så här:
Ricky Gervais.
Hej.
Hejsan! Tack.
Tyst nu, tack så mycket. Tyst.
Nej, tyst.
Tack, men håll för fan käft.
Inget jäkla ylande, bara skratta.
Nej, men tack. Tyst. Lugna ner er.
Tyst!
Jag filmar det här. Käften, era as!
Tack så mycket.
Välkomna till min show. Fast det är ingen show, inga dansare eller jonglörer.
Det är bara en snubbe som snackar, och det är ju det ståuppkomik är:
En snubbe som snackar. Sexist.
"Alla kvinnliga komiker, då?" Som…
Nej! Okej, nej, nej, nej.
Glöm sånt - det var ironi, okej?
Det blir en del sånt under kvällen, försök upptäcka det.
Det är när jag säger nåt jag inte menar för att få komisk effekt.
Och ni skrattar åt fel grej, för ni vet vad rätt grej är. Satir om åsikter.
Som mitt första skämt, sexistböset om att kvinnor inte är roliga.
Det finns ju massor av roliga kvinnor, som…
Japp, igen! Snyggt prickat.
Nej, men det gör det ju. Dame Edna Everage.
Eddie Izzard.
Hon är ju lysande, visst?
Hon är inte bara en fin komedienn utan också en fin skådespelerska, visst?
Hon var lysande i den där filmen som den där mannen.
Fint att vara tillbaka. Jag blev kär i ståupp igen på förra turnén, Humanity.
Arenor världen över. Netflix köpte filmen för en rekordsumma.
Årets mest sedda specialare. "Alla älskar mig nu", tänkte jag.
Sen kom den här tweeten. En äkta tweet.
"Kallar du dig komiker?" Det vet han att jag gör.
Ordet står ju i min beskrivning.
"Kallar du dig komiker? Du är ju lika rolig som"…
Här väntade jag mig nåt dräpande som "Miranda", eller…
Kom igen! Kom igen, inte…
Jag skojar.
"Kallar du dig komiker? Du är ju lika rolig som en fis på en bebis begravning."
Han försökte såra mig.
Men han begick misstaget att välja nåt som vore skitkul!
Som om det skulle… En fis på en bebis begravning?
Stor, ekande kyrka.
Alla snyftar tyst.
Yttepyttig kista, yttepyttig.
Och nån fjärtar?
Man skulle skratta. Till och med om det var ens bebis. Nej…
På begravningen har den varit död i en vecka, ju.
Man lär behöva ett skratt. Särskilt som pappa.
Mammor har väl fortfarande svårt att "se det roliga i det hela".
Kvinnor!
Inte alla kvinnor. Jag tänker på gammaldags kvinnor, herregud!
Ni vet, de med livmoder.
Jäkla dinosaurier.
Jag älskar de nya kvinnorna. Visst är de härliga?
De nya vi sett på sistone.
De med skägg och kuk.
De är guld, jag gillar dem.
Nej, de gammaldags, de klagar: "De vill använda våra toaletter!"
"Varför inte?" "De är för damer!"
"De är ju damer, kolla in deras pronomen!"
"Vad gör att personen inte är en dam?" "Jo, hans penis."
"Hennes penis, trångsynta jävel!"
"Tänk om han våldtar mig?"
"Tänk om hon våldtar dig!"
"Jävla TERF-hora!"
Men tweeten summerar väl komedi rätt bra? Hur subjektivt det är. En kan gapskratta,
en annan ser ingen humor alls.
Säger nån till mig att en annan komiker inte är rolig
säger jag även om jag håller med: "Säg att du inte tycker att de är roliga."
Det är hemskt när folk kallar skämt kränkande. "Nej, du kränks av det."
Det handlar om känslor som är personliga, och det finns genrer, och humor utvecklas.
Det finns en ny genre nu som kallas "woke-humor".
Det är väldigt progressivt.
Det finns klubbar där komiker skriver avtal
om att inte säga nåt omtvistat eller nåt som kan kränka nån.
En trygg plats för publiken. "Woke-humor".
Jag testade att se lite sånt
och insåg att jag hellre ser Louis CK runka.
Honom kan man inte nämna. Canceled. Det duger inte att be om ursäkt och gå vidare.
Som stackars Kevin Hart som fick jobbet som Oscars-värd.
Han twittrade: "En dröm jag haft i hela mitt liv."
Sen hittade nån tio år gamla tweetar.
Visst, det var barnsliga och sunkigt homofoba tweetar.
Det var om hans son. "Min son gör si och så, hoppas han inte är gay."
Jättelikt bakslag, och han sa: "Jag är inte homofob, förlåt."
Han raderade dem: "Hemskt ledsen."
Tio år senare hittar nån en skärmbild och säger: "Kolla vad han gjorde."
Och Oscars sa: "Be om ursäkt igen."
Han sa: "Det har jag ju gjort."
Och han har rätt. Betyder det inget att man ber om ursäkt och lär sig
kan han lika gärna twittra om det. Så hanterar i all fall jag skit.
Men firar man att nån får cancel-klubban för nåt de sa för tio år sen
säkrar man ju bara att man själv får smaka klubban för nåt man sa i dag.
Man kan inte veta vad som anses kränkande i framtiden, vilken grupp som dominerar.
Det värsta man kan säga i dag, stängt Twitter-konto, dödshot kommer,
det värsta man kan säga i dag är: "Kvinnor har inte penisar."
Och…det lyckades ingen förutse.
Det finns inga tio år gamla tweetar där nån skrev "kvinnor har inte penisar".
Varför? Vi trodde fan inte att det behövde sägas!
Liam Neeson? Oj. Det var nära cancel där.
Liam Neeson. Alltså, jag vet inte varför han berättade det där.
Men det gjorde han, för en journalist.
Och han sa: "Det var 30 år sen.
Min vän kom hem och hade blivit våldtagen."
Och…det var inte det roliga.
Han sa: "Hon hade blivit våldtagen.
Av en svart kille, så jag tog min batong och drog ut på jakt efter en svart man.
Inget hände, jag skärpte mig."
Men det underliga i den storyn är ju: Vem har en batong?
Det stod och vägde, premiären ställdes in på grund av reaktionerna.
Och jag fattar: Folk kan inte skilja konstformen från artistens privatliv.
Jag känner Liam, han är en fin kille. Absolut inte rasist, men när det där hände
tänkte till och med jag: "Kan jag nånsin skratta åt Schindler's List igen?
Jag roas så klart fortfarande av den.
Men nu är det så mycket ilska, och den tas på allvar!
Komiker på fin-universiteten skriver i fin-tidningar om komedins lagar.
Och de skriver grejer som: "Komedi ska slå uppåt, aldrig nedåt."
Ibland måste man slå nedåt, som när man spöar en handikappad unge.
Slår man uppåt missar man fanskapet. Då vinner han.
Jag gillar skämtet, för det belyser skillnaden mellan metaforiska slag i skämt
och faktiska slag nedåt.
Men folk vill få oss att tro att ord faktiskt är våld.
Ni skrattade åt ett skämt om att spöa ett handikappat barn.
Ingen skadades. Men om jag hade släpat fram ett handikappat barn
och börjat spöa honom, så hade ni inte skrattat, va?
Så jag släppte den biten.
Men de godhetssignalerar, de försöker ta ner andra för att höja sin egen status.
Och de säger: "Nej, vi skyddar minoriteter."
De säger alltså att minoriteter inte har humor, och det är så nedlåtande!
Och jag fattar känslan att vara numerärt underlägsen.
Här i landet har vi bara 5 %svarta, 5 % asiater.
5 % LGBTQ, de är väldigt få.
Och jag är ju en vit, heterosexuell multimiljonär.
Det finns mindre än 1 % av oss.
Men…gnäller jag? Nej! Skulle jag…
Jag bryr mig inte, jag kämpar på. "Kom igen, Rick!
Kämpa på!" Jag är som Rosa Parks, är ni med?
Fast jag stred för att aldrig behöva sitta på bussen.
Folk klagar på grejer de inte behöver se. Det påverkar inte dem.
Men alla har så klart rätt att ta illa upp och klaga,
men de måste inse att vi inte försöker att kränka, det är inte vårt mål. Vi vill roa.
Vi vill att ni ska trivas. Så här är det:
Om jag riffar på nåt, säger nåt så fruktansvärt stötande
att ni aldrig hört nåt liknande, det är helt av banan, ställ inte till en scen.
Gå till biljettluckan och fyll i en klagomålsblankett,
så tar jag dem med mig och skiter på dem.
Det är komedins regler.
"SuperNature", varför valde jag det namnet? Jo, av två skäl:
Ett: Jag vill avslöja "det övernaturliga", jag tror inte på nåt övernaturligt.
Allt som existerar ingår per definition i naturen
och kan förklaras, om inte nu så senare.
Och så "SuperNature" för att naturen är super som den är.
Tänk att vi ens är här och diskuterar saken.
Vi är den enda art som låter universum förstå sig självt.
Chansen att du ska vara du och existera nu,
chansen att den spermien ska träffa det ägget är 400 biljoner mot 1.
Jag ser livet som en semester.
I 13,5 miljarder år existerar vi inte, sen får vi 80 år, 90 om vi har tur.
Så dör vi och existerar aldrig mer, och det blir en del kränkta av!
"Så kan du inte säga, allt kan inte vara en slump!
Det är för bra, nån måste ha skapat allt.
Jag är för unik, jag kan inte sluta finnas.
Jag får nytt liv, jag kommer till himlen.
Jag är med nära och kära eller återvänder som en ande bland er.
Eller reinkarneras, kommer tillbaka som nån annan."
Fast det är bara nån annan. Det är allt, du är inte inblandad.
Det är bara nån annan, okej?
Många tror på reinkarnation. Somliga säger sig minnas sina tidigare existenser.
Det finns en förening, i USA, så klart.
I Kalifornien, så klart.
Och de minns vilka de var i ett tidigare liv.
De var alltid nån rätt särskild i förra livet, men inte så värst i det nuvarande.
Jag såg en dokumentär om dem, och de har en årlig "kom som du var"-fest
där de klär sig som en historisk person de har varit.
Två Napoleon.
Så minst en av dem blåljuger.
Ingen reinkarnation. Inga spöken.
Har ni sett spökjägar-programmen? Jösses, det finns hundratals.
De går år efter år. Kändis-spökjägare.
Världen över, tusentals och åter tusentals timmar av film,
utan att se ett enda jäkla spöke!
Det är bara: "Vad var det?! Å, det vara bara… Nej, inte ett…"
"Hörde du det där?! Å, var det bara du? Nehej.
Tänk om naturprogram var så!
Tänk er att se David Attenborough i alla år:
"Här, på Kilimanjaro, ser vi… Å, nej, det var inte…"
"Vid Limpopos stränder syns den gäckande… Nehej, inte det."
Man skulle sluta se karln!
De har inte sett några spöken.
Men peddo-jägarprogrammen…
De brukar ha några i filmteamet, ifall.
Särskilt om det är ett BBC-program. Lägg av!
Jag tror inte på reinkarnation, spöken, himlen.
Folk frågar ut mig på Twitter när de insett att jag är ateist.
"Tror du inte på Gud alls?" "Nej."
"Ber du?" "Nej."
"Varför inte be ifall det finns en gud?"
"Varför inte hänga vitlök över dörren ifall det finns en Dracula?"
Jag har inget emot böner.
Jag känner många fina troende, och blir en släkting svårt sjuk säger de
"jag ske be för hen" och jag tackar, för det är en fin gest.
Hade de sagt "och vi släppte cellgifterna" hade jag sagt "gör inte det".
"Be? Kör så att det ryker,
men vi kan väl köra både bön och cellgifter?
För det ger samma resultat som bara cellgift,
så vi gör helt klart bäst i att köra cellgifter."
Jag råkade illa ut när jag snackade böner på Twitter, minns ni orkanen i Oklahoma?
Folk förlorade liv och egendom. Jag donerade till Röda korset
och skrev om det med en länk, "här kan du donera", som en hjälp.
Och ett underhållningsmagasin från USA, dess konto twittrade en irriterande grej:
"Beyoncé och Rihanna sänder sina böner till Oklahoma."
Så jag svarade: "Känner mig som ett as, jag gav bara pengar."
Nån frågade mig: "Skulle du besöka ett döende barn och säga 'himlen finns inte'?"
Mitt svar: "Är det ett betalt gig?"
Jag bryr mig inte om andra tror eller vem de ber till. Det rör inte mig.
Jag tycker bara att naturen är super nog.
Vi behöver inte änglar och enhörningar, vi har för fan bläckfisken. Som finns!
Åtta armar, nio hjärnor, tre hjärtan och en näbb. Bestäm dig, vad är det här?!
Näbbdjuret, ett kloakdjur.
Först trodde man att det var en bluff, för det både lägger ägg och ger mjölk.
Det skulle kunna göra egen vaniljsås. Det gör det inte, men skulle kunna.
Det skulle det kunna. Helt klart.
Men fast vi vet att chansen att vårt liv skulle uppstå är så mikroskopisk
och livet är så kort, så slösar vi så mycket tid på att oroa oss.
För saker som kanske aldrig händer eller är sak samma om en vecka eller tio år.
Jag är hemsk där, jag oroar mig, ligger vaken om nätterna och tänker "tänk om?"
Och jag hatar stress och försöker utesluta den ur mitt liv, vilket är tokstressande.
Jag måste ju ha plan A och B och C.
Jobbar jag klart är jag militant där hemma, inget jobb. Bara slappna av.
"Bara ett glas vin, slappa."
Kommer nåt genom dörren far jag upp: "Vafan var det?!"
Oftast är det pengar.
Eller hur?
Och Jane, min flickvän, säger: "Vi kan väl kolla?"
Hon försöker lugna mig. Vi har varit ihop i snart 40 år.
Och vi har… Tack.
Vi har alltid haft katter, för Jane läste tidigt att de ger en längre liv.
Avstressar en, förhindrar hjärtattack och stroke.
Hon ville rädda mitt liv. Så vi har katter, har alltid haft katter.
Och det verkar funka. Är jag stressad letar jag upp katten.
"Oj, sov du? Vakna!"
"Vad?" Så jag klappar katten och tänker "så stressad jag är, så ostressad hon är".
Och så tänker jag "orättvist", och stressas av det.
Jag har problem, det har inte hon. Inget samvete, ingen skuld.
Man ser aldrig en katt känna skuld, de sitter inte och suckar "så sjukt".
"Vad har hänt?", frågar man. "Vad som hänt? All skiten här inne."
"Som vadå?" "Som musen jag dödade."
"Den hade ju säkert en familj."
"Troligen." "Jag hade ju inte behövt plåga den först."
De bryr sig inte. Var katten stor nog skulle den döda en och äta en.
De är hundars motsats.
Det här summerar skillnaden mellan katter och hundar:
Katten har en penis med hullingar.
Sant, googla det. Men försiktigt.
En penis med hullingar, av två skäl.
Ett: Honan hålls på plats under parningen.
Den glider lätt in, men sen: "Jaså, springa iväg? Går inte."
Två: När den dras ut utlöser smärtan honans ägglossning.
Hitta en annan lösning!
Där tänker jag att det kanske finns en gud.
Han kanske skapade hundar och katter: "Pang, där är ni.
Hund och katt, typ pälsklädda däggdjur. Bor hemma, schysst jobb. Blir matade.
Jaha, vilken slag penis skulle ni vilja ha? Hund."
"Det spelar ingen roll. Den du väljer blir bäst nånsin. Nåt som funkar med pälsen?
Kanske en pälskulle. Nåt som tjejhundar gillar.
En pälskulle där ett rosa läppstift kikar ut."
"Hårigt läppstift, bra val."
"Katt?" "Ge mig en knullpåle med hullingar."
Katten är det enda djur som tämjt sig själv. Sant!
Svassade in i civilisationen för 10 000 år sen och sa: "Mjao! Mata mig."
"Mjao" skapades för oss, vilda katter låter inte så.
"Mjao!" De lärde sig att vi smälte, och det funkar ju: "Mjao." "Å, så söt!"
Min katt får sova var den vill, gå vart den vill.
Får vi ett paket i posten och jag öppnar det och hon hoppar in i kartongen:
"Å!" Då kan jag ju inte kasta den, så vi har typ 17 stycken över hela…
…herrgården.
Och ser Jane och jag på tv och katten kommer upp i knät:
"Vilken ynnest!" Vi rör oss inte, ens om vi behöver kissa.
Den andra hämtar dricka resten av kvällen.
Och folk säger: "Du skämmer bort katten." Jag svarar: "Ja? Det är en katt."
Det är inte en människa. Vad kan gå fel om en katt blir bortskämd?
Den växer ju inte upp och blir Boris Johnson.
Nej, jag kör inte politiska skämt. Fast han är ju ute på djupt vatten.
Han började med att säga att kvinnor i burkha ser ut som brevlådor.
Men det är ju inte Boris Johnson som avgör vad en muslimsk kvinna bär.
Det är hennes make.
Inte…
Inte mina regler.
Det här redigeras bort.
Redigera.
Ja, katter är sköna.
Nej, jag älskar katter.
Och hundar också. Vi har inte hund eftersom vi reser så mycket.
Men var vi än är, New York, London, tar vi promenader för att träffa hundar.
I Central Park eller Hampstead Heath.
Jag känner typ 200 hundar till namnet nu,
och man träffar alltid små vänner och får en bra start, det är som heroin för mig.
Och träffar man en ny hund, en helt ny bekantskap, och är man snäll
så är man bästisar, den skulle göra allt för en. "Behöver du en njure?"
Skylten "Varning för hunden" får mig att skratta: Jag vill in och träffa den.
Vill man hålla mig borta
ska man sätta upp en skylt med texten "Varning för AIDS", typ.
Fast AIDS är ju inte vad det var, va?
Allvarligt, alla sjukdomar sviker en ju,
men under sin storhetstid var ju AIDS otrolig.
Coronaviruset? Stick och brinn, inte en chans mot AIDS.
På 80-talet sa en snubbe "sug av mig". "Stick, du har AIDS, jag skulle dö."
Nu är det "jaja, hit med den, jag tar medicin livet ut". Det är ingen…
Men de trångsynta högg på det, den kristna högern,
alla fundamentalister, faktiskt: "Det är Guds vrede.
Guds straffdom för homosexualitet." Tänk er att tänka det.
Vad ser man för sin inre syn om man tänker så?
Man tänker sig Gud i himlen som ser ut över mänskligheten
och plötsligt säger: "Näe, inget mer stjärtsex!
Allvarligt… Kom igen, vad i allsin…?
Kolla… Jag varnade dem, det står i Bibeln. 'Glöm stjärtsex.' Fast inte med de orden."
Tredje Mosebok 20:13. "En man som ligger med en man ska straffas med döden."
Typ "glöm stjärtsex".
Så Han tänkte: "De driver med mig, jag måste göra nåt. Jag vet: AIDS."
Som med ljus. "Oj, så mörkt det är. Vad kan jag göra? Ljus, va? Varde ljus."
Samma här: "Varde AIDS. Och det blev AIDS."
Inte på jorden, men uppe i hans labb.
Så han skapade AIDS där uppe, hemska små saker. "Där är ni."
Vi kan inte se dem, men han kan.
Så där, va?
Och han sa: "Ni är AIDS." Och de bara: "Att vad?"
"Ni är AIDS." "Vad är det?"
"Värsta sjukdomen nånsin." "Å, toppen."
Netflix har redan köpt det här, vafan.
"Ni är AIDS."
"Vad ska vi göra?" "Ni ska döda homosexuella."
"Varför?" "Jag gillar inte att se dem."
"Titta inte, då." "Jag har inget val, jag är ju allseende."
"Jag ser 50 miljoner ha stjärtsex i detta nu. Så…"
"Vad ska vi göra?" "Jag sätter er på jorden."
"Var?"
"Afrika, okej?"
"Varför Afrika?" "De dör ju ändå."
Det är inte jag som säger så, det är Gud, ju!
"Var i Afrika?" "Alltså, i ett rumphål, bara."
"Va, mitt i skiten?" "Ja. Ja, jag sätter er i ett rumphål."
Där utför ni mycket av ert bästa arbete under 1980-talet.
Okej, så jag kommer att trycka in er i en rumpa."
"Sen, då?" "Jo, kommer en kuk in så är det fel.
Så hoppa in i kuken också."
"Allihop?" "Nej.
En del hoppar in i kuken, resten av er stannar i rumpan
ifall det kommer en kuk till.
Och känner jag rumpan rätt, så kommer det fler."
"Så några i kuken, några i rumpan?" "Ja."
"Sen, då?" "Döda båda två."
"Döda alla homosexuella?" "Precis."
"Lesbianer också?" "Nej, inte lesbiska."
"Varför inte?" "De är fina att titta på."
Alla sjukdomar sviker en till slut, inte bara AIDS. Sen kom ju SARS.
Minns ni SARS? "Lär utradera mänskligheten." Nej. Sen var det ebola.
Den köttätande sjukdomen. "Ebola är i London!"
Nån sköterska blev het en helg, det var allt.
Zika-viruset, bebisarna som föddes med ett halvt huvud?
"Zikaviruset! Jag är gravid!" "Virka en mössa." Visst?
På tal om abort…
Jag vill inte skapa splittring, men jag är för abort.
Ingen man har att göra med vad en kvinna gör med sin kropp.
Men… Tack. Men å andra sidan finns det folk som är emot abort.
Inte bara de som inte själva vill.
De här vill inte låta nån göra abort, och några av dem är militanta.
Och av dem är en liten andel helt galna, i USA är somliga som terrorister.
De bombar abortkliniker och har en propagandamaskin som mal på:
"Liberaler aborterar niomånaders foster, sliter ut dem och likviderar dem."
Galen konspirationsteori, ni vet?
Och nu har de internet, fonter och memen. Det är som vetenskap för dem.
Och här är en grej de kör, jag har hört olika varianter av den.
Det har sagts vara en föreläsning eller en enkät.
Nonsens, det är bara hittepå.
"En kvinna är gravid. Hon har redan fem barn.
Två är döva, två är blinda, ett är efterblivet.
Hon har syfilis. Ska hon föda barnet?
Inte?
Bravo, du dödade just Beethoven."
Va? Det går ju fan bara inte ihop.
I rättvisans namn vänder vi på det och har en annan gravid kvinna.
Två barn med perfekt syn och hörsel. Smarta.
Hon har inte syfilis. Ska hon föda barnet? Ja?
Bravo! Du födde just Hitler!
Jag vill inte så split här, men jag är inte förtjust i Hitler.
Nej, hör på, jag har mina skäl. Lyssna nu.
Så fort jag ser en scifi-serie
har de en tidsmaskin och försöker döda Hitler.
Men då blir nuet värre, för de har stökat med rum-tid-väven!
Så klart! Ändrar man minsta detalj i historien får det katastrofala effekter!
Jag skulle inte förändra nånting, jag har det för bra.
Jag vill inte chansa, är ni med?
Kom forskare och sa: "Vi har löst det, du måste inte åka tillbaka, bara tryck här.
Hitler dör innan Förintelsen, före kriget.
Nuet är helt oförändrat, förutom att du blir lite mer rödhårig."
Jag skulle vägra.
Varför skulle jag lida?
Men när man ser fjant-artiklar, när kändisar ställer upp i dum-enkäter,
är en fråga "vad skulle du göra med en tidsmaskin?"
Och alla säger "jag skulle döda Hitler".
Du skulle köpa Microsoft-aktier, din jäkla lögnare.
Jag intervjuade folk i mitt radioprogram i USA
och ställde den frågan på skoj, och alla sa: "Jag skulle döda Hitler."
"Folk försökte ju redan då", säger jag. "Nej, jag skulle döda honom som barn."
Så ni skulle åka tillbaka och hitta bebis-Hitler?
Som inte gjort nåt än? Och bara strypa honom?
Har ni sett Hitler som bebis?
Jösses, helt urgullig.
Kolla!
Se hans lilla ansikte!
Man åker tillbaka, "oj, är det Hitler?" "Japp."
"Å, lille nasseponken!"
Jag vet vad ni tänker. Varför har jag en bild…
…på bebis-Hitler i min mobil? Det är min ensak.
Än sen, om jag masturberar till den? Om det är det enda jag masturberar till?
Inget offer, inget brott.
Ni kan ringa hem polisen till mig. "Ni har visst medgett att ni är peddo?"
"Jo, men bara med bilder på döda bebis-Hitler. Kolla regelboken."
"Japp, finemang."
"Vill ni se var jag masturberar?" "Visst, okej."
Så jag visar ner dem i runktoriet.
En ombyggd vinkällare, bara.
Med den bilden förstorad 100 gånger längs alla väggar.
Drypande av 40 års säd.
Jag har bara bott där i fem år…
Det redigeras bort.
Nej, men folk ogillar Hitler.
De vill döda honom och jag säger: "Vänta. Det var ju Hitler som dödade Hitler."
Det var ju de. "Ju de", två ord.
Jag oroar mig inte för att dö. Eller för att vara död, för då är jag inte med.
Det bästa med att vara död är att man inte vet om det. Samma som att vara dum, ju.
Det är bara plågsamt för andra.
Jag oroar mig för hur jag ska dö, jag vill inte dö ensam i plågor.
Eller hittas i en garderob hängd i ett bälte, iförd damtajts, blöt av amylnitrat.
Jag kör inte med sånt, så hittas jag så är det en polare som riggat det.
Jag oroar mig inte för att dö. Jag gör inget för att avvärja döden.
Jag äter och dricker för mycket sen 40 år. Dag och natt, för mycket.
Folk säger: "Om du släppte drickat skulle du leva tio år till."
"Jo, fast de sista tio åren, skitåren."
Jag vill inte ha dem.
Slutade jag dricka nu och blev 80 och nån sa: "Du får tio år till",
skulle jag säga: "Toppen, jag tar 20 till 30 igen."
Det vore perfa, men nej: Man får 80 till 90.
Anar ni hur hemskt det är att vara 90?
Jag har sett 90-åringar skrika till i fåtöljer. Man frågar: "Vad hände?"
"Jag bröt vartenda ben i min kropp!"
De är bräckliga, de har damm i ådrorna. Blåmärken överallt.
Bråck ploppar upp överallt.
Är man 90 och tar sig till köket för att göra te och man lyfter en full kanna,
är det stor risk att magen far ut genom arslet.
Så ät och drick så mycket ni vill och bara dö, är mitt råd.
Tack.
Jag bör påpeka att jag inte är läkare.
Jag går till läkaren en gång om året, vartannat år.
Jag måste kollas för såna här grejer och tv-program,
och går till en privatare. Det kostar 600 pund och tar tre timmar, men de gör allt.
Blodprov, avföringsprov, urinprov, EKG, öron, näsa, hals,
kulorna, fingret, alltihop.
Och man måste fylla i en stor livsstilsblankett.
Det tar evigheter.
Jag är ärlig, förutom med alkoholen.
Jag räknar ut mängden men halverar den.
Och när han kommer dit säger han ändå "det var väldigt mycket".
Och jag tror att jag vunnit: "Är det?"
Och efter tre timmar kommer testresultaten från labbet,
och han har en stor dator som räknar ut alltihop.
Man får höra den procentuella risken att få en stroke
eller hjärtattack inom ett, fem, tio år, och mitt är ungefär detsamma.
Det blir värre med åldern, så är det bara.
Men jag är alltid i slutet på "hälsosam vikt".
På gränsen till fet, precis på gränsen.
Jag hade pre-diabetes, det fick jag lösa.
Nu har jag pre-gikt.
Pre-gikt.
Han drar alltihop och säger: "Vad ska vi göra åt det här?"
Och jag vill säga: "Vadå, 'vi'? Du fick precis 600 pund!
Du fixar det och jag fortsätter."
Bilmekanikern säger inte: "Däcken är slut, vad ska vi göra?"
"Fixa problemet, så degar jag dig."
Han sa: "Du behöver mer fiber i dieten."
Jag ville säga: "Fixa vin med fiber i, då.
Jag har råd, du måste kunna uppfinna det."
Han sa: "Du är svårt förstoppad."
Jag ville säga: "In med en sked, då."
Och så kommer det alltid på slutet, de ser inte ens upp:
"Kan jag göra en rektal undersökning?"
Och då måste jag säga: "Ja, tack."
Jag vill helst överraskas på vägen ut.
"Hejdå." "Hej, jo, och den känns bra."
Men det är som en uppbyggnadsfas, och så frågar de: "Vill ni ha nån här?"
Du ska köra upp ett finger i min röv, och nu ska du ha med en polare? Nej, bara kör.
Och så får man ligga på britsen, på rygg först,
kalsonger och brallor vid fotknölarna, knäna isär som en groda.
Och så kollar de kulorna först.
Och jag är nervös hos läkare, jättenervös, så det finns inga kulor.
Han får gräva ut dem som en sköldpaddsskalle.
Det är bara fruktans lilla knytnäve där nere.
Och jag hatar det, jag klöks… Typ så.
Det är bara hemskt.
Och så vänder de en på sidan, kladdar på glidmedel och kör upp fingret. Toppen.
Nej, inte toppen så. "Jag igen!" Du var ju här i går."
"Kom igen!"
Men en gång var det en äldre herre och…
Alltså, en läkare, inte bara en äldre herre.
"Doktorn kunde inte i dag, så jag tänkte titta in."
Han var som gamla skolans husläkare: 75 år, skjorta och slips, tweedkavaj.
Och han satt i en fåtölj och satte mig inte på en brits.
Jag bara stod där, och han sa: "Kalsonger och byxor ner, tack."
Och han satt typ i ansiktshöjd med mina kulor.
Och jag är som sagt nervös hos läkare, så jag pladdrar.
"Om jag tar upp deras tid hittar de inte cancern."
Han började undersöka kulorna och jag sa: "Exakt vad är det du letar efter?"
De brukar säga "hysch", men det gjorde inte han: "Det var en bra fråga."
Och så lutade han sig tillbaka och berättade om cancer.
Där stod jag mitt i ett samtal.
Och han gick på i evigheter, han stortrivdes.
Och det kändes ofint att hålla för, så jag bara: "Jaså, jaha?"
Jag tränar ju faktiskt lite. Jag gick med i ett gym på min gata, faktiskt.
Jag har ett gym hemma jag ledsnade på.
Men jag tänkte att betalar jag ett år i förskott
vill jag ha valuta för pengarna och tränar.
Sen kom jag ihåg att jag är rik.
Jag kan gå med i ett gym om dan. "Här är 2 000 pund.""Ses i morgon."
"Vi ses aldrig mer."
Och jag tränar typ en gång i månaden, gör tio minuter i maskinerna,
och springer hem, så här.
Jag använder inte omklädningsrummen, jag pallar inte omklädningsrum.
Jag vet inte om damer har det likadant, men män är så stolta över sina grejer.
Är jag i ett badhus eller så tar jag en dusch, en minut. Handduk, hörn, kalsonger.
Men somliga svassar runt före duschen, nakna, och snackar. Likadant efter.
En snubbe stod i evigheter i duschen.
Så klev han ur duschen, drypande våt,
stegade fram till spegeln och kammade håret först!
En gång var det jag och en riktigt fet snubbe där, han var jättestor.
Minst 150 kg, okej?
Han stod naken på en sån där gammaldags våg.
Och han stod där i evigheter och pillade, pillade i evigheter.
Jag ville springa fram och skrika: "Du blir aldrig astronaut!
Du behöver inte vara så noga. På med kalsipper och dra av ett gram!"
Jag driver inte med feta, jag är själv fet.
Jag äter och dricker för mycket, det är så det går till. Jag dömer inte feta.
Jag vet hur de blev feta. Ser jag en fet person tänker jag "bra jobbat".
Du har ätit mycket mer än du behöver, precis som jag.
Ser jag ett överviktigt par tänker jag: "Japp, det funkar."
Men när man sen ser deras feta små ungar tänker man "nä, det är ju orättvist".
Mamman säger alltid "de älskar tårta". Så klart att de gör, de är däggdjursungar!
Vi är samma art som vi var för 200 000 år sen.
Vi har en jägar/samlar-hjärna.
Vårt överflöd är snabbare än vår kropp.
Så när man får en tårta från supermarknaden, full med fett och socker,
skriker hjärnan: "Asgött! Mosa i dig, det blir kanske inget käk i morrn!"
Men det blir käk i morrn också. Kylen är full och morsan ringer redan hem mer.
Och nu finns det ett stigma, läkare får skäl om de kallar nån överviktig.
Man kallar det skambeläggning av feta, men läkare skambelägger inte cancersjuka:
De försöker rädda ens liv.
En skola försökte bannlysa ordet "fetma" som skulle vara nedvärderande för…
Jag vet inte vad jag ska kalla dem. "Runda barn"?
Men det är ju det artiga ordet, det vi har för att slippa säga "späcksäcken".
Ändra inte ord för att en person blir kränkt.
Och feta förolämpas inte av ordet "fet", de är ju glada prissar.
Man ser en fet kille: "Läget, fetto?" "Jorå, serru!"
"Jovars!"
"Glada dagar!"
De går till läkaren. "Kom in."
Läkaren: "Jäklars."
"Är jag fet?" "Nej, du har sjuklig fetma."
"Vad betyder det?"
"Att du dör av det." "Jaså?"
"Jaha."
"Vadå, genast, eller?"
"Nej, du har diabetes, så benen lär amputeras först."
"Och klarar du det så dör du senare av stroke och hjärt/lungproblem."
"Jaha."
"Finns det nåt jag kan göra?" "Absolut, träna och ät hälsosamt."
"Du kan bli frisk."
"Men så blir det inte, va?"
"Nej."
Jag tycker synd om dem.
Man ser dokumentärer på tv, 270-kilosmannen eller så.
Han lyfts ut ur sitt hem med kran för att åka till sjukhuset.
Dinglar man från en kran… Så här…
…och ser ett filmteam…
…då är man körd.
Och sen vaknar de dan därpå och har fått benen amputerade.
Det är sorgligt. De gråter och jag gråter.
"Varför lät jag det gå så långt? Så korkad jag är."
Sen blir de lite filosofiska och säger: "Fast benen kom ju inte till användning."
Och så är det lunchdags, och de frågar sköterskan: "Inte slängde ni väl benen?"
Har ni nånsin spelat arbetarklass inför byggjobbare?
Det gör jag. Jag kan promenera i fina Hampstead med en poesibok.
Scarf slängd runt halsen, och så nynnar jag på Brahms.
Och nån på bygget ropar "Ricky!" "Tjänare, killar! Läget, ba?"
Ingen aning om varför, jag vet inte varför jag vill impa på dem.
Jag har alltid fascinerats av mänskligt beteende.
Men som jag sa i början är vi den enda art som låter universum förstå sig självt.
Men vi ser allt genom våra ögon, så allt handlar om oss.
Varför är vi här? Hur blev vi som vi är, arv eller miljö? Det är en gammal debatt.
Psykologen Piaget fick en gång frågan:
"Vad är viktigast för en individs intellekt, arv eller miljö?"
Och han svarade: "Vad är viktigast för ett fälts storlek, längd eller bredd?"
Om du inte vet kan du väl…
Men psykologi, psykiatri, neurovetenskap, allt är i sin linda.
Vi vet fortfarande så lite om hjärnan.
Och för 150 år sen visste vi ingenting, vi bara gissade.
Och allt var "galet".
Var man inte en vit, heterosexuell, gift, kristen man,
kom man för långt ifrån det: "Galen", direkt.
Homosexualitet? "Mentalsjukdom." Dårhus på livstid, eller värre: Tortyr.
Ogifta kvinnor som blev gravida: "Galna." Dårhus på livstid.
Nu förstår vi mer, vi är mer toleranta. Vi är…
Fast jag tycker att det slagit över, för nu är ingenting galet!
Ingenting anses sjukt.
Allt är ett syndrom eller ett beroende eller en preferens.
Jag kan amputera benen, sätta dit hjul och identifiera mig själv som barnvagn.
Och kallar du mig sjuk är du trångsynt.
Det är ett rätt kass skämt, "kalla dig en sak". Det är lite gammaldags.
Men det får vara kvar för att irritera folk.
För det är det som lär störa folk.
Som "Humanity". Jag talar om AIDS, svält, cancer, Förintelsen,
våldtäkt, pedofili, men det man inte får skämta om är identitetspolitik!
Det enda man inte får skämta om är transfrågan.
"De vill behandlas jämlikt." Just det, därför inkluderar jag dem.
Eller hur?
De vet att jag skämtar om allt det andra, men det där måste jag mena.
Som om ett skämt är ett fönster till komikerns sanna själ.
Så är det ju inte.
Jag företer den åsikt som gör skämtet roligast.
Jag låtsas vara höger, jag låtsas vara vänster.
Jag låtsas vara smart, jag låtsas vara dum.
Det som gör skämtet bättre.
Total ärlighet: I verkligheten är jag så klart för transrättigheter.
Jag är för mänskliga rättigheter och därför transrättigheter.
Lev ditt liv, välj pronomen. Var det kön du anser dig vara.
Men möt mig på halva vägen, tjejer: Släpp kuken.
Det var bara det.
Det är ju knäppt att tro att man är mot nåt man skämtar om.
Jag skämtade om självidentifiering, och tänk om det fanns när jag var barn.
Jag hade använt det för att få grejer.
"Mamma, jag är trans." Hon hade sagt: "Va?"
"Antingen är jag trans eller så behöver jag en ny cykel."
Hon hade sagt: "Du behöver en ny cykel."
Och jag: "Du bestämmer."
Men jag växte ju upp på 60-talet. Herregud.
Min föräldrar hade inte hört om sånt.
Men tänk att växa upp nu, i dessa woke och progressiva tider.
Jag skulle ha supercoola hippieföräldrar.
"Mor, far, jag är trans." "Härligt, det är så jävla trendigt."
Pappa skulle säga "pax att välja vagina". Och jag skulle säga "tack, papps". Visst?
Så blir det ett montage, jag är på sjukhus och får elektrolys och håret växer ut.
Jag skulle välja en stor fitta, tror jag. Betalar nån annan tar man den stora.
"Farsan försökte lura på mig lillfittan, fan ta dig!"
Stor fitta, pattar, eller hur?
Eller?
Nej, jag skulle komma ut som äkta kvinna, som Vicky Gervais.
Och jag skulle vara en äkta kvinna.
Och man kan ju inte ändra sexualiteten, så jag skulle dras till kvinnor.
Så jag skulle vara lesbisk, en liten lesbisk Vicky Gervais.
Troligen butch, med tanke på allt testosteron fram till dess.
Och jag gillar ju stilen: Jeans, svart tisha, kort hår.
Skägg! Nej, jag skulle vara lesbiska Vicky Gervais, lesbisk vivör.
Så jag drar ner till Brighton
och glider in på en lesbisk bar och hälsar på alla.
Biljardbord, vinnaren fortsätter, jag kör kvällen lång. Så där.
Jo… Det här skämtet har verkligen en usel poäng.
Så bara njut av resan.
Jo, jag ser mig omkring och ser en av de snygga flatorna.
Det här är så barnsligt och fel att det gör ont.
Men det får vara kvar.
Jo, jag hittar en snygg flata.
Det här är patetiskt, till och med för mig.
Jag kan fan inte hålla mig! Okej, okej.
Jag svassar fram: "Hej, är du lesbisk?" "Ja", säger hon. "Är du det?"
"Bara lite, kolla här."
"Härlig fitta", säger hon. "Och jävligt dyr", säger jag.
"Va?" "Inget."
Och så uppvaktar jag henne, jag kör alla…
Jag ger henne lesbiska komplimanger.
Jag skulle säga… "Vilka fina Doc Martens du har."
Hon bara: "Tack." Visst?
"Och de stora örhängena", fortsätter jag. "Jo."
Sen säger hon: "Ska vi gå hem till mig och lesba loss?" "Gärna." Vi klär av oss.
Jag tuttar upp henne. Vad heter det? Fitta på? Den skulle jag lätt köra.
Helt klart köra den. Jag skulle googla det, ju!
Sen säger hon: "Kan du sätta på mig ordentligt med en löskuk?" Så på med den.
Sätter den stora dildon på min nya fitta och knyter i bak.
Och det är där jag lackar ur.
Jag sa ju att den var kass.
Gud.
Men en sak där man vet om det är arv eller miljö är ju rasism.
Ingen föds som rasist, man måste lära sig skiten.
Jag vill inte så split här, men jag tokgillar inte rasism.
Nej, låt mig förklara.
Jag bryr mig inte om andra är svarta, vita, bruna, européer, afrikaner…
Ni tänker: "Jaja, svart, vit, brun, europé, afrikan."
"Men eskimåjävlarna, då?" Rasism!
"De är skitunderliga." Nej, bara annorlunda.
"De bor i snön!" Ja, än sen?
"De bär döda sjölejon som kläder…" Ja, det är så de klär sig.
Här är grejen med rasism:
Drar man upp en ur sina snöhåla och skalar av honom sjölejonstassen
och ser efter när han står naken och huttrar.
Han är i princip en frusen kinaman.
Så…
Jag vet att man inte får säga "kinaman" längre.
Otroligt att man nånsin gjort det. Snacka om orkeslös demografisk etikett.
När den förste kom till oss samlades vi runt honom. "Var är du ifrån?"
Han svarar: "Kina." Och vi: "Jaha, en kinaman."
Han: "Sa ni?" "Du är en kinaman."
"Kinaman?" "Japp."
"Min fru, då?" "Fru kinaman, ju."
"Varför inte kalla mig vid namn?" "Jag vet ju inte vad du heter."
"Ling."
"Ling?" "Japp."
"I förnamn eller efternamn?" "Både och."
"Ling Ling?!"
"Harrå?"
Just det, nej, nej.
Kom ihåg ironin, okej?
Och så var det inte jag som sa så. Det var ju kinamannen.
Är han okej med det, så…
Den går också bort.
Herregud, blir det nåt kvar åt Netflix?
Ja, den här är okej.
Nån här som hade en peddo-lärare som barn?
Japp, ja.
Applåder för peddo-lärare, visst!
Herrejävlar! Otroligt.
Det är en annan grej, folk är nu så PK och försöker vara mest woke,
så snart lär nån säga "säg inte peddo".
"Det är en nedvärderande term som kränker personer med barnberoende."
Så folk kan komma till läkaren och säga "jag tror att jag är barnberoende".
"Stackare, hur känns det?" frågar läkaren. "Jag vill fingra små barn."
"Det är ett av symptomen."
"Ingen fara, sätt er. Ni ska få vård på skattebetalarnas bekostnad
och vänjas av barn."
"Hur går det till?"
"Jo, heroinmissbrukare får ju metadon." "Ja."
"Så ni ska få dvärgar."
"Det kan funka."
"Hur funkar det?" "Få se, jag har inte tänkt igenom det."
Nej, vänta.
"Jo, ni kommer till vår anläggning där vi har anställt en massa dvärgar.
Men från Lucia till Trettonhelgen har vi stängt, då har de juluppdrag.
Så ni kommer in i februari…" Tyst! "Ni kan komma februari till november.
Och vi har anställt en massa dvärgar och klätt dem som skolbarn,
och så rusar de runt på området. Det är frigående dvärgar.
Frigående dvärgar som ser ut att vara cirka sex år gamla,
men de är ju vuxna, och har fått betalt, så det finns samtycke.
Gå till en ni gillar, dra ner hans brallor och pilla…"
"Hallå, jag sa att jag är peddo, inte att jag är bög!"
Tror ni att det finns homofobi bland pedofiler?
Det självbelåtna peddot är hetero och rövar bort en liten flicka.
På väg ut i skogen med flickan ser han ett annat peddo med en pojke: "Din jävla bög!"
En stadsdel i London ville förbjuda pedofiler att bo inom 1,5 km från skolor.
Säga vad man vill om peddon, men lata är de inte.
Och många är bussförare, så vad är 1,5 km? Är ni med?
Jo, peddo-läraren. Det här är en sann historia.
Det var typ 1976, jag var väl 14.
Och nu kan jag tycka synd om honom, han var väl på väg mot 30, en nervös ung man.
Han var gay och hade en affär med en av de äldre killarna som väl var 16, 17.
Nu hade det varit lagligt, men då var det pedofili.
Förvisad, dömd, hördes aldrig mer av. Stor skandal.
När jag kom hem dan det blev känt, så var mamma där: "Rörde han dig?"
"Nej", sa jag.
"Säkert?" "Ja."
"Han gillade dig väl inte, då", sa hon.
Min mamma retar mig
för att jag inte skulle vara attraktiv nog att bli sexuellt utnyttjad.
Tänk om jag fått komplex? Eller tänkt "jag ska visa henne"?
Smyger in vid midnatt. "Var har du varit?" "Sugit av bussförare, så går det."
Men det var typiskt mamma. Hon var jordens salt,
men hon sa vad som föll henne in. Hon kunde göra vad som helst för en
men förbehöll sig gnällrätten.
Grannfrun där jag växte upp, mrs Dawson, var typ 25 år äldre än mamma.
Så när mamma var 60 var den damen redan 85, 86.
Mamma var den sista i hennes liv. Hon levde ensam och mamma skötte om henne.
Handlade åt henne, städade.
Lagade lunch åt henne. Lagade kvällsmat åt henne. Det rullade på.
Jag minns en gång jag ringde hem, mamma var 70.
"Jag ringde förut, du var ute." "Jo, jag var hos Dawsons."
"Jaha, hur är det med henne?" Och mamma bara: "Hon dör bara inte."
Jag har fina minnen från uppväxten i Reading, och det är därför
jag inte återvänder.
Jag råkar alltid på nån från Reading.
"Reading-kille här!" "Fint." Det borde räcka, men gör det aldrig.
De kan säga "du känner väl Norman Taylor, va?"
Jag känner aldrig personen ifråga och säger "nej, tyvärr". "Han känner dig."
"Jo, jag syns i tv."
"Du gick i Ashmead-skolan, va?" "Ja."
"Då känner du Pete Shepherd, han gick där 1993."
"Fast då var jag 31."
"Han känner dig." "Har han tv?"
"Där har vi förklaringen."
Men jag gillar gamla historier.
Jag drar inte showbiz-grejer, de är trista.
Jag vill ha äkta grejer och inför en turné tänker jag på förändringar i mitt liv.
Och här kom jag på en, nämligen kramar.
Ingen har kramats på några år, och det gillade jag.
Jag har aldrig gillat kramande.
Det kändes jobbigt, jag kramades inte som barn.
Jag kramades inte förrän i London. Arbetarungar i Reading kramar inte folk.
Man kramar inte sin pappa, farfar eller bror.
Man retar dem, och det blir vår kram.
Ett exempel är när vi var på vår pappas begravning.
Jag stod på kyrkogården med min bror Bob, som tog en cigg. Farbror Mike kom.
Vi hade inte setts på 25 år. Sist vi sågs var han 50, nu var han typ 75.
Han hade inte åldrats väl, han var gammal.
Han kom fram till oss och hälsade,
och Bob gav honom en blick, kände igen honom och sa "herrejävlar",
såg ut över kyrkogården och sa "är det ens lönt för dig att åka hem?"
Eller hur?
Och farbror Mike skrattade och sa "alltid fint att råkas, Bobby".
Och det blev deras kram, är ni med? Jag har ett exempel till.
När jag slutade skolan var jag bästis med Mark.
Vi gjorde allt tillsammans och jobbade ett år före college för att få supa.
Och det gjorde vi, bästa sommaren nånsin.
Men så hände nåt:
Hans mormor dog, och han bodde hos henne, så det var stort.
Han gick på begravningen, och kom direkt hem till mig efteråt.
Han satt där i sin svarta kostym, tyst, och jag visste inte vad jag skulle säga.
Inga kramar, ju. Så jag sa bara: "Hur var det?"
"Hemskt. Hon kremerades och vi gick ut för att se röken.
Men vinden slog om och allt blåste ned i våra ansikten."
Jag frågade: "I munnen?" "Ja." Så jag chansade lite:
"Smakade det bittert?"
Och han sa "ja".
"Det var hennes klitoris", sa jag.
Japp.
Och Mark bara: "För helvete, Rick."
Och så började han skratta, jag också, och det blev vår kram.
Jag lämnar er med en sista historia. En sann historia, och säger jag så är det så.
Jag lovar, de är sanna.
Min favorit är skolhistorierna, och det här är nog min största favorit.
Det var 1976, så jag var typ 14, och i vår klass fanns en Gary Masterman.
Och Gary utvecklade Tourettes syndrom, en svordom i varenda mening.
Det var en tic, vi fick lära oss om det i samling, alla lärare och skolbarn.
Han var en populär kille. Trevlig kille, Gary Masterman.
Men ibland kändes hans tic mitt i prick.
Jag glömmer aldrig den här lektionen med en ung fröken, miss Wilkie.
Hon stod vid svarta tavlan och ropade ut frågor: "Vad säger du, Simon?"
"Ja, bra, det funkar. Och Brian? Ja, bra, tack."
Och så sa hon "Gary". "Jag fingrar er, fröken!"
Och hon bara: "Nån annan?"
Hon pekade på Sean Dixon, och Sean bara: "Ja, jag kan fingra er."
Ni har varit fina, god kväll!
Undertexter: Henrik Brandendorff