Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Добрий вечір, пані та панове.
Вітайте на сцені
людину, якій не варто сюди виходити.
Рікі Джервейс.
Вітаю.
Привіт. Дякую.
Тихо. Дуже вам дякую. Тихо.
Ні, тихо.
Дякую, але загасіться вже.
Не укайте й не… Просто смійтеся.
Ні, але дякую… Тихо. Заспокойтеся всі.
Тихо!
Я це знімаю. Замовкніть, дівки!
Дуже вам дякую.
Вітаю на моєму шоу.
Це не шоу. Немає танцюристів і жонглерів.
Тут просто чоловік базікає. Власне, це і є стендап-комедія, так?
Базікання чоловіка.
Сексист.
А як же смішні комедіантки?
Як-от…
Ні.
Точно. Ні.
Я цього не робитиму, чуєте? Це була просто іронія.
Вона інколи буде в шоу, спробуйте її помітити, гаразд?
Коли я насправді так не вважаю, але щось кажу для комічного ефекту,
а ви, аудиторія, смієтеся над неправильним,
бо знаєте, як правильно, — це і є сатира поглядів.
Як перший жарт,
стара сексистська байка, що жінки не смішні.
Насправді я знаю купу смішних жінок.
Наприклад…
Я зробив це знову. Помітили.
Ні, але вони є.
Дейм Една Евередж. Вона…
Едді Іззард.
Вона неймовірна, правда?
Вона не лише велика комедіантка, але й чудова актриса, правда ж?
Вона чудово зіграла того чоловіка, так?
Я радий повернутися.
Я закохався в стендап в останньому турі, «Людство».
Я виступав на сценах світу, Netflix купив це за рекордну суму.
Найбільше переглядів за рік.
Я подумав: «Тепер мене всі люблять».
Тоді отримав цей твіт.
Справжній твіт.
«Звеш себе коміком?»
Він знає, що зву.
У моїй біографії у твітері так написано.
«Звеш себе коміком?
Ти такий же смішний, як…»
Думаю, зараз буде агресивно
і скаже: «Міранда» або…
Та ну!
Припиніть. Не треба…
Жартую. Так.
«Звеш себе коміком?
Ти такий же смішний, як пердіж на дитячому похороні».
Він хотів мене зачепити.
Але зробив помилку — обрав таку, сука, смішну річ!
Наче це… Пердіж на дитячому похороні?
Велика церква з акустикою.
Усі тихо схлипують, отак.
Малесенька труна.
І хтось пердить.
Ви б засміялися.
Навіть якби це була ваша дитина. Ні.
Якщо ви на похороні, вона вже тиждень мертва.
І вам треба погигикати.
Власне, ви батько.
Якщо ви матір, вам ще важко бачити «смішний бік речей».
Ох, ці жінки!
Не всі жінки.
Я про старомодних жінок. Про старомодних. Господи!
Про тих, що з маткою.
Це кляті динозаврихи.
Ні, я люблю нових жінок. Вони круті, так?
Нові, яких ми бачимо останнім часом.
Ті, що з бородою і яйцями. Вони як…
Вони справжнє золото. Люблю їх.
А ці старомодні жінки кажуть: «Вони ходять у наші туалети!»
«А чому не повинні?»
«Це жіночі!»
«Вони і є жінки! Подивіться на їхні займенники.
Що в цій людині не від жінки?»
«Ну, його пеніс».
«Її пеніс, клята ханжа!»
«А якщо він мене зґвалтує?»
«Якщо вона тебе зґвалтує!
Довбана антитранс-феміністка!»
Але той твіт підсумовує комедію, так?
Яка вона суб'єктивна. Як одну людину хтось вважає смішною,
а хтось — категорично ні.
Коли мені кажуть про інших коміків,
що ті не смішні,
навіть якщо я згоден, я встаю…
І кажу: «Так не можна. Кажіть, що для вас вони не смішні».
Ненавиджу, коли кажуть, що жарт образливий.
Ні, кажіть, що ви вважаєте його образливим.
Це про почуття, а почуття особисті,
тож є купа видів комедії, бо комедія розвивається.
Зараз є такий вид комедії, як політкоректна, так?
Ні, це дуже прогресивно.
Є клуби, у яких комік має щось підписати,
що він не казатиме нічого спірного чи того, що може когось образити.
Толерантна до аудиторії. Політкоректна комедія.
Я якось спробував подивитися.
Вирішив, що цікавіше дивитися, як Луї Сі Кей дрочить.
Про нього більше не кажемо — його забанили.
Недостатньо просто вибачитися. Треба…
Як бідолага Кевін Гарт. Йому якось дали вести «Оскар».
Він твітнув: «Я хотів цього все життя».
І хтось знайшов його твіти десятирічної давнини.
Вони бути такі дитячі, про якесь гомофобне лайно.
Там ішлося про його сина. Він писав: «О, мій син робить те й те.
Сподіваюся, він не ґей».
На нього визвірилися. Він такий: «Пробачте, я не гомофоб».
Він усе видалив і вибачився.
Через десять років хтось знаходить скріншот
і каже: «Дивіться, він писав».
І «Оскар» йому: «Вибачся знову».
Він каже: «Ні, я вибачався. Я не буду весь час».
Він має рацію. Якщо твоє вибачення не приймають,
можна твітати знову.
Особисто я так і роблю.
Але якщо ви радієте, що когось забанили за те, що він казав десять років тому,
дивіться, щоб вас не забанили за те, що ви кажете сьогодні.
Не можна передбачити, що буде образливим у майбутньому.
Невідомо, яка банда домінуватиме.
Найгірше, що можна сказати сьогодні,
щоб вас забанили у твітері,
найгірше на сьогодні: «У жінок не може бути пенісів», — так?
Так ось, цього ніхто не передбачив.
Немає десятирічних твітів, де б ішлося…
Ви не знайдете твіт, щоб тоді казали «У жінок не буває пенісів».
Знаєте чому? Ми не думали, що доведеться.
Ліам Нісон.
Його ледь не забанили, так?
Отже, Ліам Нісон.
Я не знаю, нащо він це розповів.
Але він це зробив. На пресконференції, журналісту.
Він почав розповідати:
«Це було 30 років тому,
моя подруга прийшла додому, її зґвалтували».
Так, але смішно не це.
Каже: «Її зґвалтували». — Я питаю: «Як виглядав той чоловік?»
«Він був чорний. Тож я взяв кийок
і пішов шукати першого чорного.
Нічого не було — я прийшов до тями».
І найдивніше в цьому… Звідки в нього кийок?
Усе було сумнівно.
Прем'єру скасували через реакцію.
Люди хотіли, щоб фільм видалили, і я їх розумію.
Не всі можуть розрізняти мистецтво й особисте життя митця.
Я знаю Ліама, працював з ним. Гарний чоловік.
Точно не расист. Але коли це почалося,
навіть я замислився, чи зможу знову сміятися зі «Списку Шиндлера».
Очевидно, я з нього досі сміюся.
Але зараз стільки порушень,
ми про них чуємо і сприймаємо серйозно, так?
Коміки з Оксбріджа пишуть для статусних газет
правила комедії, кажуть, що можна, а що ні.
Таке ось пишуть:
«Комедія має бити вгору. Ніколи не можна бити вниз».
Іноді треба бити вниз.
Наприклад, коли б'єш немовля-інваліда.
Згодні?
Битимеш вгору — не влучиш у стерво. Воно виграє.
Цей жарт гарний, він висвітлює
різницю між метафоричним биттям у жартах
і справжнім биттям.
Але зараз люди змушують вірити, що слова — це справжнє насилля.
Ви сміялися над жартом про биття немовляти-інваліда.
Ніхто не постраждав. Якби я справді притяг немовля-інваліда
і почав його бити, ви б не сміялися, так?
Тому я цю частину опустив.
Але це показна чеснота.
Ці люди опускають інших, щоб покращити свій статус,
і кажуть: «Ні, ми захищаємо меншини».
Вони натякають, що меншини не мають почуття гумору,
а це так зверхньо!
І я розумію, як це — бути в меншості.
У цій країні лише 5% чорних, 5% азіатів,
п'ять відсотків ЛГБТ, так? Крихти.
Отож, я білий гетеросексуальний мультимільйонер, так?
Нас менше 1%.
Та… хіба я плачуся? Ні!
Хіба я…
Я не заперечую. Я це переборюю: «Давай, Ріку!
Продовжуй боротися!»
Я як Роза Паркс, розумієте? Я…
Хіба що я боровся за право ніколи не їздити автобусом, але…
Люди скаржаться на те, чого не мають дивитися.
Воно на них не впливає.
І знов же: усі мають право ображатися і скаржитися,
але ми не намагаємося нікого образити.
Нема в нас такої цілі. Ми хочемо вас смішити.
Хочемо, щоб вам було добре.
Давайте так.
Якщо я базікаю…
Якщо я сьогодні скажу щось настільки образливе,
що ви такого й не чули у своєму житті, не влаштовуйте сцен.
Ідіть до каси після шоу. Зараз вам гроші не повернуть.
Там є бланк, подаєте скаргу,
я її беру й підтираюся нею.
Такі правила комедії.
«Надприродне». Чому «Надприродне»?
З двох причин.
По-перше, я хочу викрити цей обман.
Я не вірю ні в що надприродне.
Я вважаю, коли щось існує, воно за визначенням є часткою природи
і його можна пояснити, як не зараз, то згодом.
А ще «Надприродне», бо сама природа надзвичайна.
Неймовірно вже те, що ми тут і обговорюємо це.
Ми єдиний вид, що дозволяє всесвіту зрозуміти себе.
Шанси того, що ми були б тут,
шанси того, що ви були б собою, існували,
шанси того, що цей сперматозоїд влучить — 400 трильйонів до одного.
Я вважаю, життя — це свято.
Ми не живемо 13,5 мільярдів років.
Якщо пощастить, у нас є 80–90 років,
ми вмираємо й більше не існуємо.
Деяких людей це навіть обурює.
Вони кажуть: «Так не можна. Усе влаштовано не так.
Усе добре. Хтось це все створив.
Я особливий. Я не можу не існувати.
Я житиму знову. Потраплю на небо.
Буду з родиною і друзями або повернуся духом і ходитиму між вами.
Або перероджуся. Повернуся кимось іншим».
То й буде хтось інший.
Усе. Ти там будеш ні до чого.
Це буде просто хтось інший.
Звісно, багато хто вірить у реінкарнацію.
Деякі люди стверджують, що пам'ятають минуле життя.
Є таке товариство, звісно, в Америці…
У Каліфорнії, звісно, аякже.
Там пам'ятають, ким були в минулому житті.
І в тому минулому житті всі були кимось особливим.
На відміну від того, ким являються зараз.
Я бачив про це документалку.
Вони щороку влаштовують вечірку «Ким ти був»
і одягаються так, як та людина.
Два Наполеони.
Принаймні один з них — кляте тріпло.
Немає реінкарнації. Немає привидів.
Бачили всі ті полювання на привидів?
Боже, таких шоу сотні. Роки й роки. «Зіркові мисливці за привидами».
По всьому світу
тисячі й тисячі годин записів,
і ніхто не бачив клятого привиду. Жодного.
Завжди: «Що це було? Ой, це ж… Ні, це не…
Ви це чули? А, це ти?
Знов ні».
Якби такими були програми про природу.
Уявіть, що Девіт Аттенборо всі ці роки…
«Ось тут, на Кіліманджаро, ми бачимо…
А ні, це не…»
«І на берегах Лімпопо невловимий…
А ні, це не…»
Ви б не дивилися це стерво.
Привиди ніхто не бачив.
От «Мисливці на педофілів», з іншого боку…
У них про всяк випадок навіть у команді двоє.
Особливо якщо знімає канал BBC.
І не кажіть!
Немає ні реінкарнації, ні привидів, ні небес.
До мене допитуються у твітері, коли дізнаються, що я атеїст.
«Ви зовсім не вірите в Бога?» — «Ні».
«Ви молитеся?» — «Ні».
«Чому ви не молитеся, раптом Бог є?» —
«А чому ви не вішаєте часник на двері,
раптом Дракула є?»
Я з молитвами проблем не маю.
Знаю купу добрих християн, мусульман і євреїв,
і якщо в мене хтось хворий, ті кажуть: «Я помолюся за них».
Кажу: «Дякую», — бо це гарний жест.
Якби вони сказали: «Хімієтерапію припинили», —
я б сказав, не треба.
Молитися? На здоров'я,
але хай будуть і молитви, і хімієтерапія, добре?
Бо результат буде як просто від хімієтерапії,
тож давайте лишимо саме її, гаразд?
У мене були проблеми через молитви. Пам'ятаєте, кілька років тому
була катастрофа в Оклахомі через ураган?
Люди втратили свої домівки, і я пожертвував у Червоний Хрест.
Твітнув з посиланням, написав, що ви теж можете,
намагався допомогти,
і тоді один легковажний розважальний американський журнал
твітнув те, що мене вивело.
Кажуть, Бейонсе й Ріанна моляться за Оклахому.
Я твітнув: «Почуваюся стервом — я лише відправив гроші».
Мені якось твітнули:
«Ви б сказали дитині, що вмирає,
що раю немає?»
Я запитав: «За цей виступ платять?»
Мені байдуже, чи ви вірите, у що ви вірите й кому молитеся.
Мене це не чіпає.
Я вважаю, що природи більш ніж достатньо.
Нам не потрібні янголи і єдинороги. У нас є сраний восьминіг.
Воно існує.
Вісім ніг, дев'ять мізків, три серця і дзьоб.
Ви тільки подумайте! Що ще вам треба?
Качкодзьоб, яйцекладний.
Коли вчені його знайшли, подумали, це розіграш,
бо він дає і яйця, і молоко.
Ві може робити заварний крем. Не робить, але може.
Може. Точно може.
І хоча шанси на наше існування астрономічно низькі
і життя коротке,
ми його витрачаємо на занепокоєння через речі, яких може не бути,
через те, що не буде важливим за тиждень, а не рік.
Я сам такий. Страшенно непокоюся.
Я прокидаюся вночі з думкою: «А що, як…»
Ненавиджу стресувати.
Тож я намагаюся позбавитися стресу, і це великий стрес,
бо завжди потрібен план А, план Б і план В.
І коли я зробив усю роботу,
сиджу й думаю: «Не працювати, спокійно.
Келих вина. Розслабитися».
Та коли щось лізе в мої двері, думаю: «Бляха, що це?»
Зазвичай це гроші.
Так.
І Джейн, моя дівчина, каже: «Подивимося?»
Заспокоює мене. Ми з Джейн уже майже чотири роки.
І ми… Дякую.
У нас завжди були коти,
бо якось Джейн прочитала, що з котами живеш довше,
з ними не буде інсульту, нервуєш — можна їх гладити.
Вона хотіла мене врятувати.
Тож у нас коти. Завжди були коти.
Мабуть, це працює. Коли я нервую,
починаю думати, де кіт?
Заснув. Прокинься!
«Що?» — Я гладжу кота й думаю: «У мене такий стрес.
А в нього стресу немає».
Думаю, це нечесно, і від цього нервую.
У мене на плечах вага світу. А в нього нічого. Ні совісті, ні провини.
Ви не бачили винуватого кота. Так, щоб зайти в хату,
а кіт такий: «От лажа».
І ти йому: «Що не так?»
«Що не так?» — «Так».
«У голові дірка, ось, що не так».
«Чого?» — «Я вбив ту кляту мишу.
У неї ж була родина».
«Так, мабуть».
«Дарма я її ще й мучив».
Та їм насрати.
Якби кіт був достатньо великим, він би тебе вбив і зжер.
Повна протилежність собак.
Ось вам основна відмінність котів від собак.
У кота шипастий пеніс.
Чесно. Загугліть.
Обережно. Але…
Шипастий пеніс, так? Причин дві.
Перша — тримає самицю під час акту.
Заходить легко. Потім такий: «Утекти? А, не вийде».
І друга — коли він витягає, у самиці від болю овуляція.
Інакше й бути не могло.
Тут я замислююся: може, Бог усе ж таки є,
може, він створив котів і собак, бо вони…
Він такий: «Бац, нате.
Коти й собаки. Середньостатистичні ссавці.
Живете вдома. Гарний бонус. Вас годують.
Який пеніс ви хочете?
Собака». — «Не важливо.
Який даси. Це буде найкращий пеніс.
Щось щоб пасувало до мого комбінезона, невеличкий…
Невеличкий горбик. Щоб собачим панянкам до смаку.
Міховий горбик з крихітною рожевою помадою».
«Міхова помада. Гарний вибір.
Кіт».
«Дай мені трах-ствол з гачками».
Кіт — єдина тварина, що одомашнила себе сама. Це правда.
Він прийшов до цивілізації 10 000 років тому,
і такий: «Няв! Погодуйте».
Цей няв створили для нас. Між себе вони так не роблять.
«Няв!» — Вони побачили, що ми… «О!»
І це працює. Мій кіт: «Няв!» — «О!»
Я дозволяю коту все, що він хоче. Спати й бути, де хоче.
Коли ми отримуємо поштову посилку,
розпаковуємо, він залазить у коробку:
«О!» — Я його не вижену.
У нас їх приблизно 17 в…
особняку.
Якщо ми з Джейн дивимося телик, він залізає на коліна,
ми не ворушимося. Не ходимо пісяти, щоб не турбувати.
Інший весь вечір носить напої. «О!»
Мені люди кажуть: «Ти розбещуєш кота».
Кажу: «Так. Це ж кіт».
Це не людина.
Що поганого станеться, якщо розбестиш кота?
Він не виросте довбаним Борисом Джонсоном. Це…
Ні, без політики.
Хоча він перегинає, так?
Каже, жінки в паранджі схожі на поштові скриньки.
Не Борис Джонсон вирішуватиме, що мусульманці носити на обличчі.
А її чоловік.
Не…
Це не мої правила, ні.
Netflix це виріже.
Обрізали.
Ці коти, так?
Ні, я люблю котів.
І я обожнюю собак. У нас немає собаки, бо ми постійно подорожуємо.
Та де б ми не були, у Нью-Йорку чи Лондоні,
ми щодня гуляємо, щоб бачити собак,
у Центральному Парку чи Гемпстед-хіт.
Я вже знаю на ім'я десь 200 собак,
і коли зустрічаю маленьких друзів,
це мені покращує настрій. Вони як героїн.
Підходиш до нової собаки, кажеш: «Привіт», —
ви незнайомі, але ти люб'язний,
і ти їй уже найкращий друг.
Вона готова на все. «Потрібна нирка?» — Вони чудові.
Я сміюся, коли люди вішають удома:
«Обережно, собака». — Я тоді хочу зайти познайомитися.
Тож якщо не хочете мене бачити у своєму домі,
причепіть там щось типу: «Обережно, СНІД».
Хоча СНІД уже не той, так?
Ні, серйозно, усі хвороби підводять,
але ця… У його розквіті СНІД був неймовірний, так?
Коронавірус? Та пішов він. Куди там йому до СНІДу?
У 80-х розмовляють два хлопці, один каже: «Відсмокчеш мені?»
«Пішов ти! У тебе СНІД. Я помру».
А тепер: «Давай сюди, сидітиму на таблетках».
Уже немає…
Але фанатики у 80-х накинулися, ці християни,
та й усі фундаменталісти: «Це гнів Божий.
Це Божа кара за гомосексуальність».
Уявіть це мислення.
Що ви уявляєте, коли думаєте, що це правда?
Думаєте, бог на небесах,
він дивиться вниз на цивілізацію,
і раптом каже: «Я втомився від цього чпокання.
Якого…
Хлопці, припиніть! Що це… Що?
Ви подивіться…
Я попереджав. Це в Біблії.
Не чпокатися». — Не цими словами.
Левит 28:11.
«Чоловіки, що злягаються,
коять мерзенне й будуть страчені».
Іншими словами, не чпокатися.
Каже: «Оці мене вивели. Треба щось робити.
Знаю. СНІД», — якось так.
Як зі світлом: «Щось темно. Що б зробити?
Світло», — так? «Нехай буде світло».
Так само тут. «Нехай буде СНІД».
«І був СНІД».
Не на землі, а в його лабораторії, так?
Він створив СНІД, усе це,
ці жахливі штуки: «Ось і ви».
Ви їх не бачили, а він бачив.
Вони були такі.
І він каже: «Ви СНІД». — «Ми що?»
Каже: «Ви СНІД». — «А що це?»
«Найгірша з хвороб».
Вони: «О, чудово». А він…
Netflix це вже купив. Похрін, так?
«Ви СНІД».
«Так, і що нам робити?» — «Убивайте гомосексуалів».
«Навіщо?» — «Не люблю на них дивитися».
«То не дивися».
«Не можу. Я всюдисущий.
Я бачу, як зараз 50 мільйонів людей чпокаються.
Тому…»
«Так. І що нам робити?»
«Я вас відправлю на землю». — «Куди?»
«В Африку».
«Чому в Африку?»
«Там і так умирають».
Це кажу не я. Це каже Бог.
«Куди в Африку?»
«Та в дупу. Я вас поміщу в…
Я…» — «У лайно?»
«Так, я поміщу вас у сраку.
Там буде ваш зірковий час у 80-х.
Тож я поміщу вас у сраку».
«Що тоді?» — «Так.
Якщо зайде член — йому там не місце.
Залазьте й у член теж».
«Що, ми всі?» — «Ні.
Частина залізе в член, частина лишиться в дупі
на випадок, якщо прийде інший член.
А я знаю цю сраку, туди точно прийде інший член».
«То частина нас буде в члені, частина лишиться в дупі».
«Так». — «Що тоді?»
«Убийте їх обох».
«Убити всіх гомосексуалів?» — «Саме так».
«І навіть лесбійок?» — «Ні, лесбійок не треба».
«Чому?» — «Люблю на них дивитися».
Але всі хвороби підводять, не тільки СНІД.
Після СНІДу був ТГРС, так?
Пам'ятаєте? «Ой, він знищить людство».
Не знищив. Потім Ебола,
що поїдала плоть. «Ебола прийшла в Лондон!»
Якась медсестра потемпературила вихідні — і все.
Потім вірус Зіка. Пам'ятаєте немовлят з половиною голови?
«Вірус Зіка!» — «Не бійся».
«Я вагітна!»
«В'яжи шапочку».
Так?
До речі, про аборти…
Не хочу викликати суперечки,
але я за вибір.
Нікого не має турбувати те, що жінка робить зі своїм тілом.
Але…
Дякую. З іншого боку, є противники абортів.
Не просто ті, що не роблять їх самі.
Ті, що не дозволяють іншим.
Частина з них дуже войовничі.
І частина войовничих — це просто кляті…
В Америці вони як терористи.
Підривають клініки абортів, підкидають зародки,
їхня пропагандистська машина каже:
«Ліберали, вони роблять аборти на дев'ятому місяці,
витягують з піхви, чавлять сік».
Якась шалена теорія змови, так?
А тепер у них є інтернет. Зі шрифтами й мемами.
Для них це як наука.
І це шириться. Ви, мабуть, бачили.
Там… Я чув різні версії.
«Була лекція», «провели опитування».
Маячня. Усе це вигадали. Було так.
«Жінка вагітна. У неї вже п'ять дітей.
Двоє глухі, двоє сліпі.
Один розумово відсталий.
У неї сифіліс. Чи варто їй народжувати?
Ні?
Молодець. Ти щойно вбив Бетховена».
Та про що ви? Це взагалі маячня.
Будьмо чесні. Давайте навпаки.
Є інша жінка. Вона вагітна.
Двоє дітей, добре чують, добре бачать, розумні.
Без сифілісу. Їй народжувати?
Так?
Молодець. Ти щойно народив Гітлера.
Не хочу суперечок, але я не фанат Гітлера.
Вислухайте. У мене є причини.
Послухайте.
Наукова фантастика. У серіалах цього жанру
завжди вигадують машину часу й ідуть убивати Гітлера.
Якщо успішно, повертаються назад,
і тут усе ще гірше, бо вони зіпсували часопростір.
Аякже. Невеличка зміна в історії —
ефект катастрофічний.
Я б нічого не міняв, навіть якби міг. Моє життя надто гарне.
Я не ризикуватиму. Згодні?
Якщо вчені скажуть: «Ми змогли.
Не треба повертатися в часі. Просто натисни кнопку.
Це вб'є Гітлера до Голокосту, до війни.
Теперішнє буде таким самим, хіба що ти станеш трохи рудішим», —
я скажу: «Ні.
Навіщо мені страждати?»
Коли ви бачите ці дурні статті,
де опитують зірок, завжди є питання:
«Що б ви зробили, якби мали машину часу?»
Вони кажуть: «Убили б Гітлера». — Справді?
Ти б повернувся і купив акції «Майкрософт», брехун.
Я опитував людей на моїй радіопередачі в Америці
й завжди ставив це питання задля сміху, усі казали:
«Я б убив Гітлера».
Кажу, люди в той час пробували.
Вони кажуть: «Ні, я б убив, коли він був дитиною».
Ви б повернулися, знайшли маленького Гітлера,
який ще нічого не зробив,
і просто задушили б?
А ви бачили Гітлера в дитинстві?
Боже мій, який гарненький.
Подивіться.
Яке гарненьке личко!
Ви б спитали: «Це що, Гітлер?»
«Так». — «Ох ти маленький нацистик!»
Я знаю, що ви думаєте. Навіщо мені фото…
малого Гітлера в телефоні? Це моя справа.
Що, як я на нього мастурбую? Що?
Може, лише на нього.
Ні жертви, ні злочину.
Можете викликати поліцію, до мене приїдуть,
скажуть: «Ви зізналися в педофілії».
Я скажу: «Так, але тільки на фото малого Гітлера.
Перевірте кодекс». — Вони: «Так, кришталево чистий».
«Показати, де я мастурбую?» — «Так, давайте».
Отже, я веду їх у мастурбаторій.
Це перероблений винний льох.
Але там це фото, збільшене в 100 разів,
воно вкриває всі стіни, і з нього капають 40 років сперми.
Я живу там лише п'ять років, тож не знаю…
Це виріжуть.
Ні, у людей проблема з Гітлером.
Вони хочуть повернутися і вбити його. Заспокойтеся.
Гітлер — це людина, що вбила Гітлера, хіба ні?
Це йому належить.
«-жить». Не «жид».
Я не боюся смерті.
Не боюся померти, бо я не знатиму, що я мертвий.
Це чудово. Ти помер, але ти цього не знаєш.
Так само, коли ти дурний.
Болісно лише для інших.
Мене хвилює, як я помру. Не хочу померти один у муках.
І не хочу, щоб мене знайшли в шафі, підвішеним за ремінь,
у жіночих колготках,
укритим амілнітритом.
Я таким не займаюся, тож якщо мене так знайдуть,
у такому стані, — це мене підставили друзі.
Мене не хвилює смерть. Я не роблю нічого, щоб не помирати.
Я забагато їм і п'ю щодня останні 40 років.
Удень і вночі.
Люди кажуть: «Ріку, якщо кинеш пити, проживеш на десять років більше».
Я кажу: «Але ж це останні десять років, гівняні».
Я їх не хочу.
Якщо я кину пити зараз, дотягну до 80,
і, як казали, матиму ще 10 років,
я скажу: «Клас, дайте мені ще раз з 20 до 30».
Це було б чудово, але ні, це з 80 до 90.
Ви знаєте, як жахливо жити в 90 років?
Я бачив, як 90-річні сидять у кріслі,
і такі: «А-а-ах», — а ти їм: «Що?»
Вони: «У моєму тілі зламалися всі кістки!»
Бо вони крихкі. У них замість крові пил. У них пухирці зі згустків крові.
У них скрізь вилазять грижі.
Якщо вам 90, і ви самі дійшли до кухні,
щоб зробити чашку чаю, і чайник надто повний,
є вірогідність, що ваш шлунок вистрибне з дупи.
Тож їжте й пийте скільки хочете і просто помріть, моя вам порада.
Дякую.
Маю сказати, я не лікар.
Я ходжу до лікаря раз на рік чи раз на два роки.
Мені доводиться проходити огляд для виступів і серіалів,
і я ходжу до приватних клінік.
Це 600 фунтів. Три години. Але роблять усе.
Аналіз крові, калу, сечі,
ЕКГ, вуха, ніс, горло,
яйця, палець. Усе.
І треба заповнити отакий великий бланк, описати стиль життя.
Це займає цілу вічність.
Я всюди вказую правду, окрім алкоголю.
Я підраховую, а тоді ділю навпіл.
І коли лікар доходить до цього, каже: «Це страшенно багато».
Думаю, я вгадав. І кажу: «Справді?»
І три години по тому
приходять результати з лабораторії,
у нього такий великий комп'ютер, там будова всього вашого тіла.
Там розраховують шанси отримати напад,
інфаркт через рік, через п'ять, десять,
і мої шанси завжди однакові.
З віком стає гірше. Тут нічого не поробиш.
Але я завжди на межі здорової ваги.
Я близький до ожиріння. Я десь отут.
Якось у мене був переддіабет. З ним розібрався.
Тепер у мене передподагра.
Передподагра.
Він усе це розповів і питає: «І що ми з цим робитимемо?»
Кажу: «Тобто "ми"?
Друже, я тобі щойно віддав 600 фунтів.
Відремонтуй, і я піду собі».
Вам же в автосервісі не кажуть: «Шини лисі.
Головка шатуна стерлася. Що ми…»
Друже, ти полагодиш, а я заплачу.
Каже: «Вам потрібно більше клітковини».
Я хотів сказати: «То дайте мені вина з клітковиною.
Мені по кишені все. Ви маєте його винайти».
Він каже: «У вас запор».
Я хотів сказати: «Ну то залізь туди ложкою».
А це вони завжди лишають на кінець. Навіть не піднімають очі.
Кажуть: «Проведемо ректальне обстеження?»
Ти ще маєш сказати: «Так, будь ласка».
Хоч би раз здивували на виході.
«Бувайте.
Усе добре». — «Дякую».
Але завжди серйозна підготовка. Вони миють руки
і питають: «Хочете лікаря-свідка?»
Ти встромиш мені пальця в дупу,
і хочеш, щоб твій друг дивився? Ні, просто зроби це.
Вас кладуть на лавку, спершу на спину,
штани й труси на щиколотках, коліна в боки, як у жабеняти,
і починають оглядати яйця.
Я нервую на огляді, дуже нервую,
тож яєць там немає.
Він мусить їх виколупувати, як голову черепахи.
Там наче маленький кулак страху.
Я це ненавиджу. Я роблю…
Щось таке.
Я досі… Це жахливо.
Тоді тебе перевертають на бік, змащують,
і… палець у сраку. Це чудово.
Не чудово. Я не тому туди ходжу, але…
«Це знов я». — «Ви були вчора». — «Давайте вже».
Але цього разу мене дивився старий і…
Він був ще й лікар, не просто старий.
«Доктор сказав, він не зможе, тож вирішив спробувати я».
Це був сімейний лікар старої школи.
Десь 75 років, сорочечка, краватка, твідовий піджак.
Він сидів у кріслі й не поклав мене на лавку.
Я стою, а він каже: «Спустіть свої труси й штани».
Тож я просто…
Він був маленький. Голова на висоті моїх яєць,
і, як я сказав, я нервую на огляді,
тож я базікаю. Говорю.
Думаю: «Якщо я їх відволічу, рак не знайдуть».
Він почав оглядати яйця,
а я: «Що саме ви тут шукаєте?»
Зазвичай вони шикають і продовжують.
А цей — ні. Каже, гарне питання.
Він відкинувся назад і почав розповідати мені про рак.
Тепер ми вели бесіду.
Він теревенив без упину. Йому подобалося.
І перебити було б грубо,
тож я кивав: «Ага, так».
Я іноді ходжу в зал.
Так, у спортклуб, який знайшов у себе на вулиці.
У мене вдома є спортзал. Там нудно. Я…
Але я подумав: «Я піду в клуб, заплачу за рік,
мені буде шкода грошей, я ходитиму».
Але згадав, що багатий, і що це не…
Я міг би щодня ходити в новий клуб.
Приходити й казати: «Ось 2 000 £». — «До завтра».
«Я більше не прийду».
Я ходжу десь раз на місяць,
десять хвилин займаюся на тренажерах
і біжу додому, ось так.
Я не ходжу в роздягальні.
У мене пунктик щодо роздягалень.
Я вам скажу чому.
Не знаю, чи в жіночих так само,
але чоловіки пишаються своїм хазяйством.
Якщо я в роздягальні, я йду в душ, одна хвилина,
рушник, куток, одягти штани, так?
А хлопці перед душем походжають голі, розмовляють.
«Як справи?» — Після душу.
Один хлопець був у душі надто довго.
Цілу вічність.
Вийшов такий, без рушника, з нього тече,
він підходить до дзеркала й починає розчісувати волосся.
Якось зі мною в роздягальні був дуже товстий хлопець.
Я переодягався. Він був величезний.
Мабуть, 150 кіло.
Він був голий і стояв на точних вагах.
Стояв там цілу вічність, і я…
А він усе стоїть.
Я хотів підійти сказати: «Друже, тобі не стати космонавтом.
Не треба такої точності.
Одягни штани й відніми кілька грамів».
У мене нема претензій до товстих. Я товстий.
Знаєте чому? Бо я забагато їм і п'ю.
Ось результат. Я не засуджую товстих.
Я знаю, як вони розжиріли. Коли я бачу товстого, кажу: «Молодець!
Ти їв набагато більше, ніж потрібно, як і я».
Я бачив товсті пари — так, це працює.
Але коли вони йдуть з товстими малюками,
думаєш, ні, це не чесно.
Їхні мами кажуть: «Вони люблять торти». — Ну звісно!
Вони ссавці.
Наш вид такий самий, як був 200 000 років тому.
У нас мозок мисливця-збирача.
Ці багатства розвиваються швидше, ніж наше тіло.
Коли ви купуєте в супермаркеті торт
з купою жирів та цукру,
ваш мозок каже: «Бляха, це неймовірно!
Їж його. Завтра їжі може не бути».
Але вона буде.
Холодильник повний, мама дзвонить у супермаркет.
Зараз навіть є стигма.
Лікарі не можуть сказати: «У вас зайва вага».
Це політичне.
Кажуть, це фетшеймінг. Але шеймінгу раку ж немає!
Він рятує твоє життя.
Була одна школа, де забороняли слово «ожиріння»,
бо казали, це принижує… Не знаю, як їх назвати.
Круглих дітей, так?
Але це ввічливе слово.
Його винайшли, щоб не казати «товстий засранець».
Не змінюйте слова, бо вони образять одну людину.
І товсті не ображаються на слово «ожиріння».
Вони самі до цього довели. Вони веселі.
Вони радісні. Бачиш товстого, кажеш: «Гей, товстуне»!
«Так!»
Ідуть до лікаря. «Заходьте».
Лікар: «А щоб мене!»
«Я огрядний?»
«Ні, ви хворобливо огрядний».
«Що це означає?»
«Ви від цього помрете». — «Правда? Ясно.
Що, одразу чи…»
«Ні, у вас діабет, вам скоро ампутують ноги.
Якщо продовжите так і далі, помрете від хвороби серця чи легенів».
«Он як.
Я можу щось зробити?»
«Займатися спортом і їсти здорову їжу.
Будете у формі». — «Зрозуміло».
«Але ви не станете, так?»
«Ні».
Мені їх шкода, хоч вони самі винні.
Іноді по телику йдуть документалки,
наприклад, «Трьохсоткілограмова людина», яку витягують з дому до лікарні.
Коли ти звисаєш з крана…
Згодні?
І бачите знімальну групу…
ви знаєте, що все просрали.
Потім, як я і казав,
вони прокидаються, а їм ампутували ноги.
Це так сумно, вони плачуть, я плачу.
Вони: «Чому я до цього довів? Я такий дурний».
А потім розмірковують:
«Та я взагалі-то ніколи й не використовував ноги…»
Настає час обіду, і…
Вони кличуть медсестру й питають: «Ви ж не викинули ноги?»
Слухайте, ви вдаєте робочий клас, коли бачите будівельників?
Я — так. Я можу йти вкритим листям Гемпстедом,
збірка віршів,
шарф,
мугикаю Брамса,
і якийсь такелажник: «Рікі!» — «Здоров, волоцюги! Як життя?»
Не знаю, чому я це роблю.
Не знаю, чому хочу їх вразити.
Мене завжди дивувала людська поведінка.
Але, як я вже сказав,
ми — єдиний вид, що дозволяє всесвіту розуміти себе.
Але ми бачимо природу нашими очима, тож усе вертається до нас.
Чому ми тут? Що нас створило? Це генетика чи середовище?
Старий спір «природа чи виховання».
Психолога Піаже якось спитали:
«Що важливіше для інтелекту: природа чи виховання?»
Він спитав: «Що важливіше для площі прямокутника:
довжина чи ширина?»
Якщо не знаєте відповіді, просто…
Але психологія, психіатрія, нейронаука — вони ще в зародку,
і ми дуже мало знаємо про мозок.
А 150 років тому не знали нічого. Були лише здогадки.
Усе вважалося божевіллям.
Якщо ти не був білим гетеросексуальним одруженим християнином,
якщо були відхилення, — «божевільний», ось і все.
Гомосексуальність? Психічний розлад.
Назавжди замикали в психлікарню або катували.
Жінка завагітніла поза шлюбом —
божевільна. У психлікарню до смерті.
Тепер ми більше розуміємо. Ми толерантніші. Ми…
Гадаю, це занадто зайшло в інший бік,
бо тепер ніщо не божевільне. Не можна знайти такого, щоб…
Ніщо не вважається божевіллям.
Скрізь синдроми, залежності або власний вибір, так?
Я міг би відтяти собі ноги, причепити колеса,
назватися візком…
і якщо скажете, що я божевільний, ви ханжа.
Це вже побитий жарт, так?
«Тоді називайся предметом». — Трохи старомодно,
але я це лишу, щоб дратувати людей.
Бо саме це ображатиме людей. Так само, як і людяність.
Я говорю про СНІД, жінок, рак, Голокост,
насильство, педофілію.
Єдине, про що не жартують, — це самовизначення.
Ніколи не жартуйте про трансгендерів.
«Вони хочуть таких самих прав». — Згоден. Тому я їх і включив.
Правильно?
Вони знають, що я жартую про все інше,
але кажуть: «Ні, він це насправді».
Наче жарт — це вікно в душу коміка.
Ні, це не так.
Я займаю будь-яку позицію, аби жарт був смішнішим.
Удаю лівого. Удаю правого.
Удаю розумного. Удаю дурного.
Аби жарт був смішнішим, без упередження.
Гаразд, начистоту.
У житті я підтримую права трансосіб.
Я підтримую права всіх людей, а трансособи — такі ж люди.
Живіть, як подобається. Використовуйте будь-які займенники.
Будьте гендером, до якого ви схильні.
Але пані, підіть мені назустріч. Відріжте член.
Я вас прошу…
Дивно вважати, що жарти говорять, ніби людина проти чогось.
Я жартую про самовизначення.
Насправді я б хотів таку штуку в дитинстві.
Я б її використовував.
Підійшов би до мами.
«Мам, я транс». — Вона: «Що?»
Я: «Або я транс, або в мене новий велик».
Вона: «У тебе новий велик».
Я: «Як скажеш».
Але я ріс у 60-х. Боже.
У мене батьки майже вікторіанці. Ми такого й не чули.
Але якби я зараз був підлітком, у ці справді прогресивні часи,
і в мене були класні батьки-гіпі,
і я сказав: «Мамо, тату, я транс»?
Вони б відповіли: «Круто, ти в тренді».
Тато б сказав: «Цур я обираю піхву».
Я: «Дякую, тату!»
Так?
Був би монтаж, я б ліг у лікарню.
Мені б зробили електроліз, виросло волосся.
У мене була б велика піхва.
Якщо хтось платить, бери більше.
«Тато хоче купити мене піхвою. Пішов ти, тату!»
Велика піхва, цицьки й…
Так?
Ні, я б відкрився, заявив про себе.
Був би справжньою жінкою, Вікі Джервейс.
Так. Ні, я був би справжньою жінкою.
Але сексуальність не зміниш, а я люблю жінок, тож я був би…
Лесбійкою.
Маленькою лесбієчкою на ім'я Вікі Джервейс.
Мабуть, я був би бучем, бо в мене лишився б тестостерон.
А ще я люблю моду.
Джинси, чорна футболка,
коротке волосся,
борода!
Ні, я був би справжньою лесбійкою Вікі Джервейс,
відомою лесбійкою.
Тож я б пішов у Брайтон,
зайшов би в лесбійський бар,
і такий: «Привіт».
Більярд. Переможець грає далі. Я б грав усю ніч.
Так?
Гаразд.
Цей жарт не достойний кінцівки. Кінцівка в мене лайно.
Тому насолоджуйтеся.
Отже, я оглядаюся і знаходжу одну з гарних лесбійок.
Це так по-дитячому, що навіть болісно.
Однак я це лишу. Тож…
Ні, знаходжу гарну лесбійку.
Це жалюгідно, так?
Навіть для мене.
Я не можу із серйозною пикою!
Так…
Я підходжу ось так.
Кажу: «Привіт, ти лесбійка?» — Вона: «Так. А ти лесбійка?»
«Так, трохи. Поглянь».
Вона: «Гарна піхва». — Я: «А скільки коштує!»
«Що?» — «Нічого».
Я б до неї залицявся.
Робив би все це…
Робив би лесбійські компліменти.
Сказав би: «Які в тебе гарні "Мартенси"».
А вона: «О, дякую».
Так?
Я: «Які великі сережки». — «Скажи?»
І потім вона: «Ходімо до мене, полесбіянимо?»
Я: «Так, трохи».
Ми б пішли. Роздяглися.
Я б її поцицькарив. Я не знаю…
Потер би лобок. Оце б зробив.
Це б точно зробив.
Погуглив би. Я б усе нагуглив.
І я б…
Вона: «Хочеш одягти страпон і гарно мене віддерти?»
Я: «Так», — і я б одяг страпон.
Причепив би сюди на піхву велике ділдо
і застібнув би ззаду.
І тут би я собі врізав.
Я казав, що це лайно, правда ж?
Боже.
Але в чому ясно, природа це чи виховання, — це в расизмі.
Ніхто не народився расистом. Цього навчаються.
Не хочу суперечок. Я не фанат расизму.
Ні, послухайте.
Мені байдуже, ви чорний, білий, коричневий, європеєць, африканець…
Ви скажете: «Ага, європеєць, африканець.
А де кляті ескімоси?» — Расисти, так?
«Ріку, вони дивні». — «Вони не дивні, а інакші».
«Вони живуть у снігу». — «Так, це їхній будиночок, сніг».
«Вони одягають мертвих морських левів».
Так, це їхній одяг. Морські леви.
Але ось, що таке расизм.
Ви витягуєте одного з діри в снігу, знімаєте мертвого морського лева,
він стоїть перед вами голий, ви придивляєтеся.
А перед вами замерзлий китайоза.
Тож…
Я знаю, що вже не можна казати «китайоза».
Навіть не вірю, що можна було.
Це найлінивіший демографічний ярлик, який я взагалі чув.
Перший ступає на наші береги,
ми збираємося навколо: «Звідки ти?»
Каже: «З Китаю». — Ми: «А, то ти китайоза».
Він: «Я хто?»
«Китайоза».
«Китайоза?» — «Так».
«А хто моя жінка?»
«Пані китайоза».
«А чого не звете мене на ім'я?»
«Я його не знаю, правда ж?»
«Лін».
«Лін?» — «Так».
«Це ім'я чи прізвище?»
«Обидва».
«Лін Лін?
Арро?»
Так, згоден.
Так.
Не забувайте: це іронія. Гаразд?
І це не я кажу, чуєте?
Це той малий китайоза. Отже…
Якщо йому нормально, то…
Це теж виріжуть. Гаразд.
Бляха, у цьому випуску хоч щось залишать?
Ага, оце нормальне. Так.
У когось у школі був учитель-педофіл?
Так.
Оплески вчителям-педофілам!
Здуріти.
Це неймовірно.
Ще одне.
Думаю, люди зараз так сильно змагаються
в політкоректності, що скоро
скажуть: «Не можна казати "педофіл".
Це принизливий термін. Він ображає дітозалежних людей».
Люди ходитимуть до лікарів:
«Докторе, я дітозалежний».
Доктор: «Бідолашний. І як ви почуваєтеся?»
«Хочеться пестити дітей».
«Це один із симптомів.
Не хвилюйтеся. Сідайте.
Ми вас помістимо в заклад за кошт платників податків
і позбавимо дітозалежності».
«Як це буде?»
«Чули, як героїнозалежним дають метадон?» — «Так».
«Ми почнемо з гномів.
Може спрацювати.
Може спрацювати».
«І що це дасть?»
«Треба подумати. Я ще не обмислив».
Так, ні.
«Отже, ви приходите в заклад.
Ми найняли купу гномів,
але ми не працюємо на різдвяні свята.
Усі гноми на виставах.
Приходьте з лют…»
Тихо. «Приходьте з лютого по листопад.
Ми найняли купу гномів,
одягли їх як школярів
і вони бігають кампусом.
У вільному середовищі.
Це вільні гноми,
схожі на шестирічних дітей,
але вони повнолітні. Це не протизаконно.
Їм платять. Це за згодою.
Обираєте когось, стягуєте штаники, пестите його…»
«Докторе, я сказав, я педофіл. Я не казав, що ґей».
Думаєте, в педофільному суспільстві є гомофобія?
От є один педофіл, охайний, гетеросексуал.
Він викрадає дівчинку.
Веде її в ліс. Бачить іншого педофіла з хлопчиком
і каже: «Довбаний гомик».
В одному районі Лондона хотіли виселити педофілів,
щоб ті жили не ближче милі до школи.
Можете казати про педофілів що хочете, але вони не ліниві.
Вони працюють водіями автобусів. Що їм миля?
Правда ж?
Отже, учитель-педофіл. Це реальна історія.
Рік був десь 1976-й. Мені було 14.
І зараз мені його трохи шкода,
бо йому було ближче до 30, він був нервовим хлопцем,
явно ґеєм, і йому подобався один зі старшокласників —
тому було років 16–17.
Зараз це було б цілком законно, але тоді — відхилення.
Вигнали б, звинуватили й усі забули.
Великий скандал.
І коли все почалося, я того дня йшов додому.
Мама мене зустрічає і питає: «Він тебе торкався?»
Кажу, ні.
Вона: «Точно?»
Я їй: «Так».
Вона: «То ти йому не сподобався».
Моя мама мене дражнить,
що я недостатньо гарний, щоб мене сексуально домагалися.
А якби в мене з'явився комплекс? Якби я подумав: «Я їй покажу»?
Приходжу вночі. «Де ти був?»
«Смоктав водію автобуса. Так тобі».
Але для мами це було типово.
Вона була найпоряднішою людиною,
але говорила все, що хотіла. Вона б для тебе все зробила,
але обов'язково жалілася.
Коли я ріс, у нас була сусідка, пані Довсон,
років на 25 старша за маму.
Коли мамі було 60, старенькій було десь 85–86.
Моя мама була останнім очевидцем її існування.
Та жила сама. Мама їй усе робила.
Покупки, домашню роботу.
Готувала обід, сиділа з нею, поверталася, готувала вечерю.
І так без кінця.
Пам'ятаю, дзвоню додому. Мамі було років 70.
Кажу: «Я дзвонив, тебе не було».
Мама мені: «Я була в Довсон».
Питаю: «І як вона?»
Мама відповідає:
«Ніяк не вмре».
У мене чудові спогади про юність у Редінгу, тому…
Тому я туди не повертаюся.
Де б я не був, завжди зустрічаю редінгця.
«Я з Редінга». — «Добре». — І досить би, але ж ні.
Завжди кажуть щось типу: «Ти знаєш Нормана Тейлора?»
Ніколи не знав.
Кажу: «Ні».
Вони: «А він тебе знає».
«Мене показують по ТБ».
«Ти вчився в школі "Ашмід"?» — «Так».
«Знаєш Піта Шеперда?» — «Коли він там учився?»
«У 1993-му».
«Мені тоді був 31».
«Він тебе знає». — «Он як? У нього телик є?» — «Так.
Так он воно що…»
Але я люблю старі історії.
Я не розповідаю нудні історії шоубізу.
Я люблю справжні історії. Готуючи тур,
я згадую, що було, і як це змінило моє життя.
І до цього туру згадав дещо.
Про обійми.
Останні пару років ніхто не обіймався,
і добре. Мені так краще.
Не люблю обійми. Краще, коли їх заборонено.
Це завжди було ніяково. Зростаючи, я не обіймався.
Аж доки не приїхав у Лондон.
Діти робочого класу з Редінга
не обіймаються.
Не обіймають клятого тата, діда, брата.
Ти їх заводиш, вибішуєш. Ось наші обійми.
Наведу вам приклад. Ми були на похороні тата,
я був на цвинтарі з братом, Бобом.
Боб курив сигарету, підійшов наш дядько Майк.
Ми не бачили Майка років 25.
Коли ми востаннє бачилися, йому було 50, а зараз 75.
Він зберігся не дуже. Став старим. Підходить він і каже: «Привіт, хлопці».
Боб так подивився на нього, упізнав,
і каже: «От чорт!»
Оглянув цвинтар і питає:
«Тобі є сенс іти додому?»
Так?
Дядько Майкл посміявся і каже: «Завжди радий бачити, Боббі».
Це були їхні обійми, розумієте? Наведу інший приклад.
Я закінчив школу, і в мене був друг, Марк.
Ми взяли рік перед коледжем, щоб заробити грошей і попиячити.
Так і зробили. Це було найкраще літо.
А потім дещо сталося.
Померла його бабуся, а він жив з нею,
тож це було не абищо.
Він пішов на похорон,
і звідти одразу прийшов до мене додому.
Сів у своєму чорному костюмі
й сидить тихенько. Я не знав, що сказати.
Без обійм, так? І я питаю: «Як воно?»
Каже: «Жахливо. Її кремували,
ми вийшли надвір подивитися, як іде дим,
вітер змінився,
і все нам в обличчя».
Питаю: «В рот потрапило?» — Він: «Так». — Пробую далі.
Кажу: «Було гірко?»
Він: «Так».
Кажу: «То її клітор».
Так?
Марк каже: «Бляха, Ріку».
І починає сміятися.
Це були наші обійми. Розумієте?
Наостанок ще одна історія.
Правдива. А якщо я кажу, правдива, так і є.
Чесно, вони всі правдиві.
Мої улюблені історії — шкільні, а ця, мабуть, найулюбленіша.
Знову 1976 рік,
мені 14,
у мене був однокласник Ґарі Мастерман.
У Ґарі був синдром Туретта.
У кожному реченні лайка.
У нього був тик. Нам розповіли на зборах.
Ґарі там був. Його знали всі вчителі й діти.
Він був популярним. Гарний хлопець Ґарі Мастерман.
Але іноді здавалося, що його тик доречний.
Ніколи не забуду наш урок,
який вела молода вчителька, міс Вілкі.
Вона була біля дошки, питала, хто які має рішення.
Каже: «Саймоне, що ти думаєш?
Так, добре. Підійде. Браяне, що ти…
Так, добре. Так».
І тут: «Ґарі». — Він: «Я вас трахну пальцем».
Вона така: «Хтось іще?»
І вказує на Шона Діксона.
Шон: «Так, я вас теж трахну пальцем».
Ви були неймовірні. Добраніч.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда