Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
CELIČKÝ SVĚT
MŮŽE ZMĚNIT
I MALÝ GÉNIUS
Máma mi říká, že zázrak jsem.
Můj táta zas, že jsem jedinečný kluk.
- Princezna prý jsem. - A já zase princ.
Máma říká, že andílci jsme krásní, co slétli z božských luk.
Táta mi říká: „Můj silný bojovníku.“
Nikdo není silnější než já.
- Už vám to můj táta řekl? - Jednou až zestárnu…
- Vojákem se stanu. - A jednu ti fláknu.
Náš brouček je vzhůru, vyfoť ho ještě z tohohle úhlu.
Vím, nemáme to říkat, ale je roztomilejší než její vrstevníci.
- Miláčku. - Tady, kuk na maminku.
Hlavně brášku nepoblinkej.
- Usměj se. - Mámě úsměv dej.
- Asi mrkla. - Tak chvátej.
- Jasně, není hluchý. - Není to divné na den druhý?
Hned se směje, takže není prostoduchý.
Je prostě krásná.
- Má to po nás. - Tak chytrá.
Je ze všech nejchytřejší.
Ač říkat se to nesluší.
Máma mi říká, že zázrak jsem, koukne na mou tvář, hned v tom jasno má.
Od chvíle, co doktor fik mámě pupečník můj,
všichni vědí, že jen stěží někdo větší zázrak zná.
Máma mi říká, že zázrak jsem.
Že jsem tak krásný a tak jasný jako letní den.
Klidně buď si cynický, však je to výstup logický,
že tento zázrak obrovský, ten zázrak zázraků,
ten zázrak zázraků jsem já.
Mimčo? Já žádný mimčo nečekám. Jak vás to napadlo, probůh?
- Takové žvásty poslouchat nebudu. - Ale vy budete rodit.
Pomátnul jste se?
Paní Kazisvětová, máte kontrakce.
To teda nemám. Ty jsou pro těhotný ženský,
který roděj mimina!
Porodím děcko, zatraceně!
Každý den, když život v dlaních mám,
novou víru v lidstvo nalézám.
Vždyť každé dítě je jak čisté plátno.
Tak jemně hebká pleť.
A mysl nezkažená.
Zázrak zrození je vážně neskutečně křehký.
A že tenhle zázrak přijde, šance bývá mizivá.
Jenže nejběžnější věc v životě
je žít.
Přitom každý nádech tvůj,
záblesk očí,
je tak úžasný
a zázračný!
- Cože? - Máte holčičku.
Jakože můj syn je holka?
- Ne, vaše dcera je holka. - Ale co ty balónky, doktore?
JE TO KLUK
Na těch se píše „kluk“.
Pane Kazisvěte, vaše žena porodila krásnou, zdravou
a šťastnou holčičku. Je dokonalá. To je fantastická zpráva.
Proč se zlý věci vždycky dějou hodným lidem?
Spořádaným občanům,
jako jsme my dva.
Nic špatnýho jsme neudělali,
a přesto nás takovou pohromou potrestali.
- Ta příšerná… - Zázračná.
- …podivná… - Zázračná.
- …věc proklatá. - To dítě fakt bimbáska postrádá.
Každý nový život je zázračný.
Máma mi říká, že zázrak jsem, koukne na mou tvář, hned v tom jasno má.
Od chvíle, co doktor fik mámě pupečník můj,
všichni vědí, že jen stěží někdo větší zázrak zná.
Máma mi říká, že zázrak jsem.
Že jsem tak krásný a tak jasný jako letní den.
Klidně buď si cynický, však je to výstup logický,
že tento zázrak obrovský, ten zázrak zázraků…
MATILDA ROALDA DAHLA: MUZIKÁL
Podle mámy jsem odpudivej malej červ.
Táta říká, že se se mnou k smrti nudí.
Máma říká, že zákeřnej jsem vir.
Děti jako já by měl zakázat dvůr soudní.
Táta mi říká, že bych měla držet zobák.
Nikdo nemá rád tak přemoudřelou holku.
Pro mámu jsem příklad, proč populaci hlídat.
Podle táty bych se měla dívat na telku.
Je vše v pořádku, Matildo?
Ano, díky, paní Phelpsová.
Už to tady musím zavřít.
Aha. Zůstanu tady, dokud všechno nesbalíte.
Měla jsem zavřít před hodinou.
Sbaleno už dávno mám. Jen jsem tě nechtěla rušit v rozjímání.
Tvoji rodiče se určitě nemůžou dočkat, až dorazíš domů.
Jo, naši mě milujou.
Nemůžou se mě nabažit.
Ale ne, tohle je pohroma, Harry!
Zapomněli jsme to zapsat do školy!
Vždyť chodí do školy, viď, kluku?
Jsem holka a nechodím. Nikdy jsem tam nebyla.
- Odkud máš ty bichle? - Z knihovny.
- Voni tam teď maj knížky? - Jseš neskutečnej hňup!
Já? Řídím přece byznys. Starat se o spratky není moje práce.
Nemám už dost stresu s tím, jak jsi nás zadlužila?
- Já? - Jo, ty. Copak to nechápeš?
Jsme uvězněný pod horou dluhů.
A ty čekáš, že se z nich dostanu jako nějakej eskapolog, hergot!
Eskapolog, jo? Já se starám o celej barák. Večeře se ti samy nevohřejou.
Haló?
- Kdo to je? - Chtěla jsem ti to povědět.
V jídelně je školní inspektor s nějakou nánou. Co s tím uděláme?
No…
Jak jednou řekl dr. Martin Luther King: „Lež nakonec vždy zemře.“
Jo, vylžeme se z toho. Jak to říkal ten doktor.
Domácí vzdělávání, jasnačka.
Učíme ji doma. Otravné, ale dneska to frčí.
Jsem totiž byznysmen a podnikatel.
Takže moc dobře vím, co je v kurzu.
Dobře. A jakého vzdělání se jí tady dostává?
Já jí učím mejkap a Harry sváření.
Jsi Matilda, viď?
Jsem slečna Dobrotová.
Rodiče tě učí doma?
Nechtěla bys, abychom tě učili ve škole?
Školní rok už sice začal,
ale máme tam další dívku, které také utekl začátek.
Mohla by ses k ní přidat.
Jaké to je?
Školní výuka?
Někdy může být dost náročná.
Ale slibuju, že v mé třídě tě to bude bavit.
Naučím tě všechno o historii, hudbě a literatuře…
Literatuře? Tím myslíte knížky?
Ve škole máme spoustu knih, které jsou plné příběhů.
A naučíme tě, jak napsat svou vlastní. Co ty na to?
Přece to nějak vyřešíme.
Už bych měla jít.
Žila byla jedna holčička…
která byla uvězněná.
To se mi snad zdá! Jak se vopovažujou se mnou takhle mluvit!
- Kvůli tobě mi napařili pokutu! - Já za to nemůžu!
Neposlal jsi mě do školy.
Teď do ní chodit budeš. A poznáš Kruťáka.
Kruťáka?
Agátu Kruťákovou. Ředitelku Drtičovy školy.
Je to velká, silná a děsivá ženská.
Kdysi závodila na olympiádě v hodu kladivem.
A hádej, co jsem právě udělal? Zavolal jsem jí a pověděl,
jak protivnej a problémovej fakan jseš.
- To ne. - Nemůže se dočkat, až tě pozná!
To není spravedlivý! Ani správný!
To tě naučí, kazit nám takhle život!
Jo, ty nechutnej malej smrade.
Jack a Jill šli ze všech sil,
prý aby vědro vodou naplnili.
Jejich následný pád byl nevyhnutelný.
Žádnou šanci neměli, takhle jejich příběh napsali.
Byli nevinnými oběťmi svého příběhu.
Jako Romeo a Julie.
Osud je nikdy nelituje.
Ta láska hloupá a taky trocha blbosti
je připravily o životní radosti.
Jejich konce jsou často brutální,
tak proč jejich příběhy nezmění?
Musíme dělat, co nám poví…
ale někdy prostě musíme být zlobiví.
Život sice fér není,
ale nebudeme to snášet bez remcání.
Nenech si to líbit, nebuď tak pasivní.
Pak se nic nezmění.
Jako malý nejsi bezbranný.
Jsi sice malý, ale to tě nezastaví.
Když vzdáš se bez řvaní,
jako bys tím říkal…
MAXIMÁLNÍ BĚLENÍ
…že takhle to má být.
A to není správný.
A když tohle víš,
napravit to musíš.
TONIKUM NA VLASY
Víčko jenom sundáš, vzpouru tím rozpoutáš.
Zapraskal krov a začal boj beze slov.
Bouři započne i křídel zamávání.
Největší žihadlo má to nejmenší stvoření.
Tikáním hodin každý den začíná.
Útěk odemčení zámku předznamená.
Z cely svého příběhu toužíš se dostat.
Nemusíš plakat, nemusíš řvát.
Jako malý nejsi bezbranný.
Jsi sice malý, ale to tě nezastaví.
Když vzdáš se bez řvaní,
nic se nezmění.
Život sice fér není,
ale nebudeme to snášet bez remcání.
Nenech si to líbit, nebuď tak pasivní.
Jako bys tím říkal, že takhle to má být.
A to není správný.
A když tohle víš,
napravit to musíš.
Ale nikdo to za mě nenapraví,
nikdo za mě můj příběh nespraví.
Někdy prostě musíme být zlobiví.
Cos mi to udělala s vlasama?
Proč ses rozhodl pro zelenou? To jsi jako cirkusák?
- Jak jako cirkusák? - Jak pořád meleš o tom eskapologovi.
Má taky zelený vlasy?
Žádnej eskapolog není. A tohle jsem si sám neudělal.
Eskapolog…
Bylo nebylo,
žil byl jednou jeden velký eskapolog. Byl strašně hodný.
Takového muže by chtělo mít za otce každé dítě.
Jednoho dne se zamiloval
do akrobatky.
DRTIČOVA ŠKOLA
ŽÁDNÉ FŇUKÁNÍ
Matildo?
Dobrý den, paní Phelpsová!
Škola přece začíná až za hodinu, nebo ne?
Jsem tady dřív. Nemůžu se dočkat.
Slečna Dobrotová nás naučí psát příběhy.
Ale já už jeden mám.
Cítím, jak se ve mně úplně kroutí.
Jako by chtěl vystřelit ven.
Jestli je to tak, pak bys ho měla co nejdřív někomu vyprávět, nemyslíš?
Otevřu nám limonádu.
Možná ale bude trochu drsný.
Matildo Kazisvětová, příběhy jsou mým denním chlebem.
Zvládnu to.
Bylo nebylo, žili byli dva nejlepší cirkusoví umělci na světě.
Eskapolog, který se dokázal dostat z jakékoli klece, do které byl uzamčen,
a akrobatka, která byla tak dovedná,
až se zdálo, že umí skutečně létat. Zamilovali se do sebe a vzali se.
Společně předváděli
ty nejneuvěřitelnější kousky, jaké kdy kdo viděl.
Lidé se sjížděli ze širokého okolí. Králové, královny, celebrity a astronauti.
Ale navzdory svojí lásce
a svojí slávě
byli smutní.
„Máme všechno, co svět nabízí,“ řekla manželka.
„Ale ne to, co chceme ze všeho nejvíc. Nemáme dítě.“
„Trpělivost, lásko moje,“ odpověděl její manžel.
„Čas je na naší straně.
Dokonce i čas nás miluje.“
Avšak čas je jedinou věcí, kterou nikdo neumí ovládat.
A jak čas plynul, dost zestárli a stále neměli žádné dítě.
Smutek z osamělého života v jejich velkém prázdném domě
je táhl ke stále nebezpečnějším výstupům,
neboť práce se pro ně stala jediným únikem před jejich smutným životem.
A tak se rozhodli předvést
ten nejnebezpečnější kousek na světě. Jako fakt!
Jmenuje se…
Řekla akrobatka, když to ohlašovala světovému tisku,
který jim naslouchal se zatajeným dechem.
Hořící žena letící vzduchem
s dynamitem ve vlasech
nad žraloky a ostrými předměty…
Zachycená mužem v uzamčené kleci.
Je to ten nejnebezpečnější kousek na světě. Jako fakt!
Je to náš osud. Sem nás dovedla osamělost našeho života.
Co se stalo pak?
To nevím.
Aspoň zatím.
- Škola se otevírá. Měla bych jít. - Ale co zbytek příběhu?
- Dovyprávím vám ho zítra. - Zítra? Ale to jsem u jezera.
- Tak dobře. - Užij si to ve škole.
- A buď tam opatrná. - Ničeho se nebojím.
Když vám lidi dělají děsivý věci, můžete jim to oplatit.
Matildo, ale pamatuj, dvě špatnosti dobro nevytvoří.
Někdy ano.
Když vytvoříte dobro ze dvou špatností. A to přece musí být dobrý!
ŽÁDNÉ FŇUKÁNÍ
Taky je to tvůj první den?
Jo. Nebojím se, ale Izák asi jo.
Tak pojďme dovnitř spolu.
Jo. Aspoň se o tebe s Izákem budeme moct postarat, kdyby se něco…
Však víš.
Hej, nováčci!
Takže si myslíte, že tenhle chaos zvládnete,
když princové a princezny budete. Ale jak brzo vycítíte,
týhle tragédii neuniknete.
A i když se budete fakt snažit,
jenom budete plýtvat energií.
Váš předchozí život je teď totiž historií.
V tomhle vězení už hodně dětí ječelo.
V týhle kleci nás drží už věky.
Je to učiněný peklo.
Ale pořád mám vzpomínky na to,
jaký to bylo, než můj život vzal za svý.
Než moje šťastný dny skončily.
Pak jsem uslyšel poprvý, jak tady zvon pedanticky zní.
I my jsme byli zvídaví jak don Quijote.
Pokládali jsme tisícero nevinných otázek.
Ale jestli nechcete trpět,
teď nás vnímejte, pár věci si za uši zapište.
Pozor dávejte a nepindejte. Umřete hlady, když vystoupíte z řady.
Zafňukejte, a na záchod zapomeňte.
Hlavně si dávejte extra pozor.
- Proč? - Proč?
Proč? To jste nás neslyšely?
To abyste se na tělák těšily!
- Co je to tělák? - Tělesná výchova.
Předmět Kruťákový.
- Kdo jste? - Prefekti. Máme vás odvést do třídy.
- Takže se začneme učit? - No to si piš.
Super, už umím abecedu.
To teda neumíš. Dokud tě ji nenaučíme my.
TAkže si myslíte,
že tenhle chaos zvládnete, když princové a princezny Budete.
Ale jak brzo vyCítíte, týhle tragéDii neuniknete.
A i když se budEte Fakt snažit,
jenom budete plýtvat enerGií.
Váš předchozí život je teď totiž Historií.
V tomhle vězení už hodně dětí Ječelo.
V týhle Kleci nás drží už věky.
Je to učiněný pekLo.
Ale pořád Mám vzpomínky na to,
jaký to bylo, Než můj život vzal za svý.
Než mOje šťastný dny skončily.
Pak jsem uslyšel Poprvý, jak tady zvon pedanticky zní.
I my jsme byli zvídaví jak don Quijote.
Položili jsme tisíceRo nevinných otázek.
Ale jeStli nechcete trpět,
teď nás vnímejTe, pár věci si za uši zapište.
Pozor dávejte a nepindejte. Umřete hlady, když Vystoupíte z řady.
Zafňukejte a na WC zapomeňte.
Hlavně si dávejte eXtra pozor.
- Proč? - Proč?
Proč? To jste nás neslyšely?
Jak vidím, někteří z vás ještě nejsou ve třídě.
Ihned to napravte.
Máte na to pět vteřin.
A, B, C, D, E, F, G,
- H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S… - Pět.
- …T, U, V, W, X. - Čtyři.
- Proč? - Tři.
- Dva. - Levandule, Matildo, rychle.
- Jedna. - Těšte se na tělák!
Ano, paní Kruťáková si potrpí na dochvilnost.
Tak se toho držte. Teď vás představím novým kamarádům.
Tohle je Levandule a Matilda. Pokud pro vás bude něco moc složité,
požádejte spolužáka o pomoc, pomůže vám. Dobře?
Slečno! Třeští mě z toho hlava.
Ne, Nigeli, to není pro vás.
V téhle učebně se večer učí dospělí. Nejspíš to tady museli nechat.
Nigeli.
Hlavně klid.
Výborně.
Kdo by se rád vypořádal s tím, co je na tabuli?
- Já! - Slečno Dobrotová!
Matildo. Nechceš jít ty?
Dneska si budeme číst.
- Ano! - Jupí!
Tahle knížka je pro devítileté,
ale protože jste tak šikovní, řekla jsem si, že si ji zkusíme přečíst.
Přečtěte si první kapitolu.
- Eriku, co je to kapitola? - Část příběhu.
Výborně, Eriku.
Doufám, že si všichni přečtete tu první část
a pak spolu probereme, jak…
Matildo, co to děláš?
Vypořádala jsem se s tou situací na tabuli.
Jak jste si přála.
Ne, myslela jsem, abys to smazala.
- Je to správně? - Jo, je.
- Tak jsem si řekla, že to dokončím. - Jak to myslíš?
Myslím ta prvočísla. Je jasné, že jsou to prvky určité posloupnosti.
Nejspíš tu rovnici chtěli dokončit.
- Tebe nejvíc baví matematika? - Nevadí mi. Ale nejradši mám čtení.
- Je to jako být ve své hlavě na dovolené. - A děláš to často?
Že ode všeho uprchneš. V knihách.
Jo, tenhle týden jsem toho přečetla mraky.
Mraky? Za jeden týden?
Jaké knihy jsi tento týden přečetla?
Nicholase Nicklebyho, Janu Eyrovou,
Tess z d'Urbervillů, O myších a lidech, Pána prstenů,
Bílou velrybu, Zločin a trest a…
Kocoura v botách.
ČERVŮM VSTUP ZAKÁZÁN!
ŘEDITELKA
Nebuď ubožačka.
Vstupte.
Stojíte tam jak tvrdý Y. Ven s tím.
Ano, pardon.
Paní Kruťáková, v mojí třídě je dívka, která se jmenuje Matilda Kazisvětová a…
Matilda Kazisvětová. Dcera Harryho Kazisvěta. Skvělý to člověk.
Před tím spratkem mě varoval.
Že prý je skutečná osina v zadku.
- Ne, paní ředitelko, nemyslím si… - Ne, skutečně si nic nemyslíte.
Jak zní naše školní motto?
Bambinatum est maggitum.
„Děti jsou červi.“
Díky, že jste mě na tohoto červa upozornila.
V pravý čas ho zničím. Sbohem.
Paní Kruťáková, domnívám se, že Matilda Kazisvětová je génius.
Cože? Ale ne.
Právě jsem vám naznačila, že je to parchant.
Dokáže v hlavě spočítat věci, co bych já nezvládla ani s kalkulačkou.
A všechny ty knihy, co přečetla.
Myslím si, že by měla být přeřazena do nejvyššího stupně s 11letými. Okamžitě.
Ale co pravidla, slečno Dobrotová?
Domnívám se, že Matilda Kazisvětová
je výjimkou potvrzující pravidla.
Výjimkou? Potvrzující pravidla?
V mojí škole?
Zde moje trofeje jsou.
Mají záři svou. V záři slunce z nich všichni musí oněmět.
Víte, co mě stálo být nejlepší v hodu kladivem
v roce 1959?
Myslíte, že když můj okamžik nadešel,
že jsem na pravidla nebrala zřetel?
Leda kecy v kleci!
Když jsem v kruhu stála, změnila jsem svůj plán? No?
Na ruku si křídu dala a rukama mávat začala?
Ani omylem.
Když jsem se začala točit, užívala jsem si výhled?
Zasnila jsem se, nebo hodila kladivo hned?
Zaváhala jsem, upravila svou rotaci?
Změnila jsem svou zamýšlenou elevaci?
Se stejným hekem jsem kladivo hodila,
který jsem si předtím měsíce cvičila.
Plán byl jako vždy můj pán.
Žádný detail hodu jsem neupravila ani nezapomněla.
Ani když mi kladivo z rukou vyletělo
a vysoko nad tribuny vystřelilo.
Copak jsem se začala radovat?
Ne!
Dokázala to! Je nejlepší!
Když chceš kladivem házet za vlast svojí,
pak uvnitř kruhu musíš neustále stát.
Když chceš v týmu být, štěstí ani sebevědomí nemusíš mít.
Hlavně nikdy nesmíš z řady vybočovat.
Zpívejte, děti! Dva, tři, čtyři.
Když chceš kladivem házet
- za vlast svojí. - Bambinatum est Maggitum.
Pak uvnitř kruhu musíš…
Neustále stát.
Maggitum.
A pokud po škole úspěšní být mají,
soucit ani něhu nepotřebují.
Nepotřebujeme.
Musíte ty ničemy přinutit, aby sekali dobrotu.
- Zpívejte, Jenny! - Když chceš kladivem házet
- za vlast svojí… - Bambinatum est Maggitum.
…pak uvnitř kruhu musíš neustále stát.
Maggitum
circulum est
Deus!
Gloria.
Jenom jedno pravidlo je důležitý.
Pro házení kladivem, školu i naše životy.
Život je hra, tak nezdráhej se ji hrát.
A pravidla koukej následovat.
Hlavně nikdy nesmíš z řady vybočovat.
Teď vypadněte!
Kazisvětová.
Kdepak jsi?
Chceš povědět o prvním dnu ve škole?
Fuj. To bych radši jedla zeleninu.
Je to oficiální. Jsem génius! Moje série proher skončila.
Na parkoviště dorazil obří týpek.
Velkej jako pořádnej medvěd.
A tenhle medvěd si chtěl koupit luxusní auto.
Paráda. A medvědi umí řídit?
- Ne, nebyl to skutečnej medvěd. - Ty máš nějaký luxusní auto?
- Mám dvě, kluku. - Jsem holka.
Jedno má nabouranej předek, druhý nabouranej zadek.
Stačí, když je rozřežu napůl,
ty části slepím dohromady a bum bác, mám hotovo. Taťka je zase frája.
Ale není to protizákonný? A taky špatný?
Co to řekl? Špatný?
Naval!
Hrozny… Ty tupče! Jak se můžou hrozny hněvat?
- To je ale snůška blábolů! - Ta knížka není o hroznech!
- Ty jako odmlouváš? - Neodmlouvám!
Neodmlouvej mi! Tu knížku před tebou roztrhám.
- Ne, ta je z knihovny! - Tak trhej!
No tak!
Tak!
A máš to!
Teď mazej do postele! Ty malej knihomole.
Život sice fér není…
LEPIDLO
…ale nebudeme to snášet bez remcání.
Nenech si to líbit, nebuď tak pasivní.
Pak se nic nezmění.
Jako malý nejsi bezbranný.
Jsi sice malý, ale to tě nezastaví.
Když vzdáš se bez řvaní,
jako bys tím říkal, že takhle to má být.
A to není správný.
Matildo, ale pamatuj, dvě špatnosti dobro nevytvoří.
Hej, ty jeden hňupe.
„Ta je z knihovny, ta je z knihovny.“
Ty uremcanej fracku.
Kde mám klobouk?
Tady, tati.
Ty jeden smrade.
Jak se jí to tam všechno vejde? Má stejně velkou hlavu jako já.
Nebolí tě to, Matildo? Mít tak šíleně velkou mozkovnu?
Ne. Mně přijde naprosto normální.
Umíš telekinepsi?
Když máš až moc velkej mozek, vystřelí ti ven z očí
a můžeš myslí hýbat věcma. Mrkejte na tohle.
Tady není dobrý, abys byla chytrá.
- Kruťák nenávidí, když jsou děti chytrý. - Nemají nás ve škole náhodou učit?
Tohle není škola, ale vězení. Nechceš, aby si tě Agáta všimla.
Jednoho kluka prej obrátila naruby. Chodil ve fólii, aby mu nevypadly orgány.
To se nemohlo stát, Bruci.
Ale sedla si na 12letýho kluka a rozdrtila ho na padrť.
Přistihla Julia Hnilíka, jak ve třídě jí lékořicovou tyčinku.
Vzala ho, roztočila a vyhodila ho z okna.
Tak hele. Učitelé nevyhazují děti z oken.
- Starší děti tě jen chtějí vyděsit. - Vyděsit, říkáš?
Vyděšená budeš, až tě zavře do Díry.
Co je to Díra?
Tam tě pošlou, když zlobíš.
Je ze dřeva a hrotů, ani se tam neposadíš.
A i když se konečně usadíš,
na podlaze jsou hřebíky, takže se zase radši postavíš.
Když dřevo vrže a dveře se zavřou,
vůbec nic nevidíš pro tmu samotnou.
A ani nevíš, jestli ses křikem ozval.
Nebo zda ten křik ve tvojí hlavě zůstal.
DÍRA
Schovejte mě! Někdo Kruťákovi vylil na židli sklenici marmelády.
Viní mě, ale já to nebyl! Spoďáry se jí přilepily k židli.
Ticho! Pomažeš do Díry, kluku.
Ale to není správný! Nic neudělal.
Věř mi. Je odsouzenej k záhubě.
- Matildo, pomoz mi, prosím! - Co jí takhle povědět…
Dobře. Kdy se to přesně stalo?
Asi před 20 minutama. Proč?
Radši se schovej. Saka, rychle!
Nevyzraďte mě, prosím!
- Utíkejte! - Rychle!
- Pospěšte si! - Už se blíží!
Ticho!
Poběž!
Ani hnout, spratku!
Jaká to odpudivá přehlídka usoplenců a pišišvorů.
Dokážou jenom žvanit.
Kde je červ známý jako Nigel?
Tamhle, pod těmi saky.
Pod kterými leží už víc než hodinu!
Cože?
Jo. Nigel trpí vzácnou,
ale chronickou poruchou spánku, narkolepsií.
Tento stav se vyznačuje tím, že postižený trpí záchvaty únavy
a usíná bez jakéhokoli varování.
Usnul, tak jsme ho pro jistotu zabalili do sak.
Že jo?
Zdál se mi ten nejpodivnější sen, mami. Myslel jsem, že jsem byl…
Dobrý den, pani Kruťáková.
Amando Mašlatá!
Ano, paní Kruťáková?
Co jsem ti řekla o těch tvých copech?
Nenávidím copy.
- Ale mamince se líbí. Říká, že mi sluší. - Tvoje matka je pitomá nána!
A jde na to!
Podívejte na tu rotaci!
No teda!
Tomu říkám hod do dálky! To je vskutku…
…a dopadlo na zem!
Jo! Pořád to umím.
Jděte se podívat, jestli je to škvrně pořád naživu.
- Jak se jmenuješ? - Matilda. Matilda Kazisvětová.
Tak ty jsi ta Kazisvětová.
Potížisty mám nejradši, Kazisvětová.
Vydávají tak krásný zvuk,
když praskají.
Je naživu!
- Hip, hip! - Hurá!
Pamatuj, Kazisvětová, nikdy nezvítězíš.
To ti slibuju. A slíbený slib slibem jest.
A tak nastal ten slavný den.
Hořící žena letící vzduchem
s dynamitem ve vlasech
nad žraloky a ostrými předměty
zachycená mužem v uzamčené kleci.
Vypadalo to, že se shromáždil celý svět,
aby viděl neuvěřitelný
a smrti se vysmívající kousek akrobatky a eskapologa.
Všechno organizovala
akrobatčina zlá nevlastní sestra.
Děsivá žena, která na olympiádě soutěžila v hodu kladivem.
Lidé si šeptali, že ve svém temném a ponurém srdci
nedokáže snést, že její nevlastní sestra má úspěch a lásku.
Tu najednou
na jeviště vstoupil eskapolog, ale po akrobatce nebylo ani stopy.
Její bílá lesklá šála, kterou vždy nosila, také nikde nebyla.
Dámy a pánové, chlapci a děvčata.
Vystoupení „Hořící žena letící vzduchem
s dynamitem ve vlasech
nad žraloky a ostrými předměty
zachycená mužem v uzamčené kleci“ bylo zrušeno!
Moje manželka je totiž
těhotná!
No ne, Matildo.
Rozhostilo se
hrobové ticho.
Uslyšeli byste i brknutí mouchy.
- Pak se publikum… - Hip, hip!
…postavilo na nohy a začalo nadšeně jásat!
Onen husarský kousek byl ihned zapomenut. A potlesk trval více než hodinu!
Matildo, to je báječné! Miluju příběhy se šťastným koncem.
Na ten husarský kousek zapomněli všichni kromě akrobatčiny zlé nevlastní sestry.
Když sál utichl, vytáhla smlouvu!
Smlouvu?
Podepsali jste, že tento kousek předvedete.
- A to také uděláte! - Ne.
Zaplatila jsem vám plakáty, reklamu,
občerstvení a toalety!
Když vrátím lidem jejich peníze, kde je můj zisk?
Smluvená smlouva smlouvou jest!
Nedá se nic dělat!
Vystoupeni „Hořící žena letící vzduchem s dynamitem ve vlasech
nad žraloky a ostrými předměty
zachycená mužem v uzamčené kleci“ se uskuteční.
A uskuteční se ještě dnes! Jinak oba poputujete do žaláře!
Co se stalo dál?
- To nevím. - Cože? Jak to, že to nevíš?
Do hlavy mi to přichází po částech.
A nemohla by sis pro mě vymyslet další část? Hned teď.
- Myslím, že takhle to nefunguje. - Samozřejmě že ne.
- Matildo, kde se to v tobě bere? - Jak to myslíte?
Je to úžasný příběh, ale nabírá poněkud temné obrátky.
- Tak už vám nic vyprávět nebudu. - Ne, to ne.
Musíme zjistit, jak to dopadne.
Jen se ptám, je všechno v pořádku? Mně to můžeš říct.
Už bych měla jít, paní Phelpsová. Čeká na mě mamka.
Strašně se zlobí, když s ní nejsem.
Říká, že každá minuta je pro ni jako věčnost, takže…
- Přijde sem někdy? Představíš mi ji? - Nashle, paní Phelpsová!
- Matildo, zítra budu u větrného mlýna. - Dobře, najdu vás!
NEJLEPŠÍ AKROBATKA A ESKAPOLOG NA SVĚTĚ
- Už to mám! - Harry! Nech to na mně!
Drž se.
- To bolí! - Jo! Tak drž.
- Pořádně zatáhnu, Harry. - Tak tahej!
Matildo.
Domnívám se, že tvoje mysl je výjimečná. Proto beru věci do svých rukou.
Od zítřka ti budu nosit výběr vážně chytrých knih.
Až budu učit ostatní, můžeš si je číst.
Pokud budeš mít nějaké otázky, vynasnažím se ti na ně odpovědět.
Co ty na to?
Matildo…
To je to nejpevnější objetí na světě. Vymáčkneš ze mě všechen vzduch.
To je mi ale dojemná scénka.
Z cesty!
Řekla jsem, že tomuto červovi se nedostane žádného speciálního zacházení.
Dokonce si vybavuju moment, kdy jsem vám sdělila,
že tento konkrétní usmrkanec je ztělesněné zlo, není to tak?
- Ne, paní Kruťáková, Matilda… - Vy jste řekla „ne“, Jenny?
Mně?
Matilda Kazisvětová je zločinec.
Dnes ráno mi někdo ukradl kousek mého čokoládového dortu.
Tvrdím, že tuto ohavnost máš na svědomí ty, Kazisvětová.
Máš dvě možnosti. Přiznej se, a potrestám tě.
Nebo mě nazvi lhářkou, a taky tě potrestám.
Velmi dobře si rozmysli, co ti vypadne z úst, Kazisvětová.
Neukradla jsem…
Čokoláda.
Bruci Bahnile.
Ano, paní Kruťáková?
Díky, Maurici, to bude vše.
Učitelé můžou odejít. No tak, dělejte, všichni ven.
Pohyb!
Můj dortíček ti moc chutnal,
viď, Bruci?
Ano, paní Kruťáková, byl vážně lahodný. A výrazně čokoládový.
- Strašně moc se vám omlouvám… - Ne.
Hlavně že ti chutnalo. To je to hlavní.
Skutečně?
Kuchaři!
Ticho!
Copak, Bahnile? Přešla tě chuť?
Ničeho se neboj. Stačí ho sníst do posledního drobečku.
Když se ti takový kousek podaří,
slibuju, že ti vše odpustím.
Do posledního drobečku?
- Už jsem plnej. - Ještě nejsi.
Já ti řeknu, až budeš. Tvrdím, že zločinci jako ty jsou plní,
až když snědí celý dort.
- Ale… - Pozdě bycha honit. Jez.
- Ale já ho celý nesním. - Vždyť mu bude zle.
Na to měl myslet, než uzavřel dohodu s ďáblem
a rozhodl se mi ukrást dort.
- Jez. - To nedá!
- Jez. - To nemůže zvládnout!
- Jez! - Vždyť vybuchne!
Jez!
Jeden nebo dva kousky
byly by dobrůtky. Ale i ty, Bruci,
přiznat musíš, že přece ten dort vidíš
a že přesně tvoje rozměry má.
To nedá! Ale dá! Ne, nemá šanci to zvládnout!
Jseš borec, Bruci! Vždyť vybuchne!
Má břicho nafukovací.
Vybouchne! Ať přestane!
Dočká se ovací, nespustíme z něj oči! Nemůžu se dívat!
Tohle nám to potvrzuje.
Věděli jsme, že v břiše ti tasemnice žije.
Nebo máš žaludek obří jako zlobři.
Bruce, je to prostě chlapa kus.
To nedá! Ale dá! Ne, nemá šanci to zvládnout!
Jseš borec, Bruci! Bruuuce!
Bruce!
Už nebude dál tě týrat, je to hnus. Tak tím svým zadkem pohnout zkus.
Uzavře s tebou mírovou rezoluci, Bruci.
S každým soustem blížíme se k erupci.
Nemysleli jsme si, že je to možný,
ale je to pravda docela.
Vlk se nažral a koza zůstala celá.
Je na čase využít ten bezednej žaludek.
Má jedno velký plus, Bruce.
Teď povol si svůj pásek o další kus.
Házej to do sebe!
- Bruce! - Skoro to máš!
- Bruce! - To dáš!
Ne že to vzdáš!
- Bruce! - Prohru tím uznáš!
Bruci, hrdinou naším se staň.
Čokoládová sláva tě nemine.
Bruce!
Už nebude dál tě týrat, je to hnus. Tak tím svým zadkem pohnout zkus.
Uzavře s tebou mírovou rezoluci, Bruci.
Ještě sousto, a uděláš z ní naprostou onuci.
Nemysleli jsme si, že je to možný,
ale je to pravda docela.
Vlk se nažral a koza zůstala…
Skvěle, Brucie!
Promiňte, paní Kruťáková, nechala jsem se unést.
To je v pořádku, Jenny. Všichni se někdy necháme unést.
I já.
Tak jdeme, Bahnile.
- Cože? - Já ti to neřekla?
Tohle byla jen první část tvého trestu. Tou druhou je Díra.
Paní Kruťáková, to ne. Je moc malý!
Vždyť jsem to všechno snědl! Prosím! To ne, prosím!
Ne!
Po posledním drobečku mu mělo být odpuštěno.
A on to do posledního drobečku snědl. Viděli jsme to! Všichni jsme to viděli!
Nemůžete si jen tak měnit pravidla! To není správný! Podvádíte!
Opovážila ses říct…
„Ne.“
Mně.
- Jdeme, Bahnile! - Prosím!
- Tak dělej! - Ne!
S Kazisvětovou se vypořádám potom.
Stejně jako se zbytkem těchhle červů.
Ale já všechno snědl!
Ne, prosím, paní Kruťáková! Do Díry ne!
Snědl jsem to do posledního drobečku!
Do Díry ne! Prosím, do Díry ne!
Aby bylo jasno, děti, já vždycky zvítězím.
A vy pokaždé prohrajete.
Protože jste slabí, malí, prťaví
a nepodstatní.
Až vyrostu…
konečně na větve dosáhnu.
A na stromy vylézt dokážu.
Na takové, které zvládnu až jako velká.
Až vyrostu…
budu tak chytrý, abych znal odpovědi na všechny otázky,
které nám život pokládá.
Musíte je umět zodpovědět, než budete velcí.
Až vyrostu, budu každý den cestou do práce
jíst sladkosti a budu chodit pozdě spát.
A nevstanu dřív, než mi slunce vyjde vstříc.
Budu sledovat animáče, dokud nezačnu šilhat.
A nikdo mi nebude nic moct říkat, protože už budu velký.
Až vyrostu.
- Až vyrostu. - Až vyrostu.
Budu mít takovou sílu,
abych mohl pořádně přiložit ruku k dílu,
tak jak to dělají dospělí.
A až vyrostu…
- Až vyrostu. - Až vyrostu.
Budu statečný a příšer se nebudu bát.
Se strašidly pod postelí každý večer se utkám,
abych byl taky dospělý.
Až vyrostu,
každý den budu jíst samý dobroty.
A budu si hrát s věcma, o kterých máma tvrdí,
že si s nima mámy nerady hrajou.
A nevstanu dřív,
než mi slunce vyjde vstříc.
Celý den se budu jenom opalovat.
A nespálím se, vždyť jsem už dospělák.
Až vyrostu.
Až vyrostu…
budu statečná a příšer se nebudu bát.
Se strašidly pod postelí každý večer se utkám,
abych byla taky dospělá.
Až vyrostu.
Život sice fér není,
ale nebudeme to snášet bez remcání.
Nenech si to líbit, nebuď tak pasivní.
Pak se nic nezmění.
Až vyrostu.
Tohle je sice příběh můj,
ale to neznamená, že už je vše rozhodnuto.
Kdybych si myslela, že můj příběh je už daný,
jako bych tím říkala, že takhle to má být.
Paní Phelpsová! Kde máte sekci s knížkama o pomstě?
Tu nemáme. Copak tě někdo šikanuje?
Jestli ano, nejlíp uděláš, když o tom někomu povíš.
Co nejdřív. Mlčení je tyranovým přítelem.
Řekni to učiteli. Nebo ještě líp, paní ředitelce.
Myslím, že znám další část příběhu. Ale varuju vás.
Půjde do tuhého.
Akrobatka pomalu uvázala
svou lesklou bílou šálu kolem manželova zápěstí.
Pro štěstí, lásko.
Pak ho objala tím nejpevnějším objetím na světě.
Objímala ho tak silně, až skoro nemohl dýchat.
A tím byli připraveni
na ten nejnebezpečnější kousek, který měl kdy být proveden.
Velký eskapolog se nějak musel dostat z visacích zámků, uniknout z klece
a pokusit se zachránit svou ženu. To všechno během 12 vteřin.
Jinak by byla roztrhána na kusy!
Jakmile byla zapálená rozbuška, akrobatka se zhoupla do vzduchu.
Jedna vteřina, dvě vteřiny… Publikum ani nedýchalo,
zatímco se houpala výš a výš nad žraloky a ostrými předměty!
Tři vteřiny, čtyři vteřiny.
Zlá nevlastní sestra radostně přihlížela.
Pět vteřin, šest vteřin.
Eskapolog se zmítal v řetězech a nemohl spustit oči ze své ženy.
Věděl, že i ta nejmenší chybička
by znamenala, že navždy ztratí ji i jejich dítě.
Sedm vteřin a najednou…
Akrobatka se pouští!
Eskapolog natáhl svou obří svalnatou paži,
aby zachytil svou ženu a jejich dítě.
- Osm vteřin! - Nemůžu se dívat!
Devět vteřin! Deset vteřin! A…
A…
A… Jedenáct vteřin!
Popadl dynamit a odhodil ho daleko pryč.
Hurá! Takže tenhle příběh nakonec má šťastný konec.
Ne.
To nemá.
Ne! Stalo se jí něco? Přežila to?
Zlomila si všechny kosti v těle.
Kromě těch na koncích malíčků.
Dokázala přežít natolik dlouho, aby porodila dítě.
Ale ta námaha ji vyčerpala.
Zbožňuj naši holčičku.
Miluj ji celým svým srdcem.
Je vším, po čem jsme kdy toužili.
A pak zemřela.
A potom
to bylo ještě horší.
- Cože? Horší? - Obávám se, že ano.
Eskapolog byl vážně laskavý člověk
a ani na okamžik neobviňoval zlou akrobatčinu nevlastní sestru.
Právě naopak. Požádal ji, aby se k němu nastěhovala
a pomohla mu s jeho dcerou.
Ne, nenech ji k sobě nastěhovat.
K té holčičce byla nesmírně krutá.
Celý den ji nutila prát a uklízet. Křičela na ni:
- „Vytři, a budu milá!“ - Vytři, a budu milá!
Když holčička poslechla, bylo to ještě horší,
jelikož ta nevlastní sestra byla šílená lhářka!
- Nenávidím lháře! - Všechno dělala za eskapologovými zády.
A tak ta chudinka vyrůstala s tou nejzlejší, nejkrutější
a nejhroznější tetou, jakou si můžete představit!
Zavoláme policii!
Paní Phelpsová.
- Je to jenom příběh. - Cože?
Ach ano, samozřejmě. Příběh.
Z tvých úst zní tak skutečně.
Tvoje mysl, Matildo.
Mít takové dítě je pro rodiče jako vyhrát v loterii.
Jo, to si myslí.
A vždycky to říkávají. Něco na tenhle způsob:
„Jsme na tebe tak pyšní, Matildo. Mít tě je jako vyhrát v…“
Jo. Už bych měla jít.
Je to jako vyhrát v loterii!
Prosím? Myslíš mít mě?
Ne. Mít tě je jako jíst někomu holuby z nosu.
- Jako bychom vyhráli holubí dům, kluku. - Jsem holka.
- Ale jak, Harry? - Pamatuješ na toho svalnatýho idiota?
Má spoustu svalnatejch kámošů.
Jsou fakt prachatý. A každej z nich chtěl luxusní fáro.
A já měl jenom hromadu starejch křápů, co měly pořádně najeto.
Udělal jsem, co by udělal každej schopnej obchodník.
A co?
Pořídil jsem si vrtačku, připevnil ji k tachometru a zařadil zpátečku.
U každý z těch kár jsem stočil tachometr
a prodal je těm velkejm, svalnatejm blbounům, díky čemuž máme…
Prachy!
Podvedl jsi je!
- Prosím? - Podvedl jsi je. Nebylo to správný.
- Jseš obyčejnej podvodník! - Ta jedna cácorka!
To je těma knihama a příběhama, Harry.
Myslíš? Můžou za to?
Knížky?
Víš, co udělám zítra? Zajdu do tý tvý knihovny
a povím tý starý rašpli, aby tě už nikdy nepustila dovnitř.
- Cože? - Vždycky strkáš nos tam, kam nepatří!
Ty odpornej malej zmetku!
Eskapologova dcera ten večer plakala tak moc, až usnula.
Nikdy se nikomu nezmínila o tom, že ji nevlastní teta šikanuje.
Nechtěla otci přidávat na bolesti, což tetu podnítilo k ještě větší krutosti,
až jednoho dne doslova vybuchla.
Vždycky strkáš nos tam, kam nepatří!
Ty odpornej malej zmetku!
A hodila jí do vlhkého,
tmavého a zaprášeného sklepa. Zamkla dveře a odešla.
Jenže ten večer se eskapolog náhodou vrátil domů dřív.
Když uslyšel, jak jeho dcera pláče,
rozrazil dveře.
Už neplakej,
jsem tu, holčičko moje.
Už neplakej, prosím.
Utři si očka svoje.
Setři si slzy, holčičko moje.
Odpusť,
nechtěl jsem tě opustit.
Už neplakej, holčičko moje.
Nic ti nemůže ublížit.
Už nemáš se čeho bát,
tatínek tě bude objímat.
To jsem se tolik pohroužil do smutku,
až jsem zapomněl na to nejdůležitější? Mám tě tak moc rád, dcerunko.
Po zbytek života ti to budu vynahrazovat.
Už neplakej, tatínku.
Nic mi není, tatínku.
Už neplakej, prosím.
Ukaž, setřu ti slzy.
Odpusť.
Odpusť, tatínku.
- Nechtěl jsem tě opustit. - Nechtěla jsem tě rozrušit.
- Neplač, prosím, tatínku. - Neplač, holčičko.
- Když jsi tady, tatínku, budu v pořádku. - Nic ti nemůže ublížit.
- Už nemám se čeho bát. - Už nemáš se čeho bát.
- Budeš mě objímat. - Budu tě objímat.
Ale když děvčátko usnulo,
eskapologovy myšlenky těkaly ke zlé akrobatčině nevlastní sestře.
V jeho dobrém srdci se vzedmul mohutný hněv!
Zlověstnice, ta zrůda. Vyžíváš se v týrání dětí?
A jak se v něm zmítala nespravedlnost tetiny krutosti,
přerostla v obrovskou bouři hněvu,
kterou už jeho mysl nedokázala zadržet.
A tehdy ho jeho holčička viděla naposledy.
Protože se nevrátil domů.
Už nikdy.
Umíš telekinepsi? Když máš až moc velkej mozek,
vystřelí ti ven z očí a můžeš myslí hýbat věcma.
VÍTĚZKA
Matildo, tohle je pro tebe.
Děkuju.
Matildo.
Tady máš.
NE!
Vskutku krásný den, kamarádko moje.
- Levandule, co se to děje? - Jsi hrdinka.
Tady, Matildo.
Vajíčka s řeřichou, Stephanie? Vážně?
- Hrdinka? - Jo. Stojíš v čele revoluce.
- Jaký revoluce? - Řeklas Kruťákový „ne“.
To ještě nikdo neudělal.
Stojíš v čele revoluce. Řeklas Kruťákový „ne“.
To ještě nikdo neudělal.
- Užijeme si trochu zábavy? - Jo!
Zábavy? Řekla jste „zábavy“?
Naším úkolem není vytvářet jim zábavu.
Nejsme tu proto, abychom je podněcovali nebo o ně pečovali.
Jsme tu od toho, abychom je drtili, dokud se ti červi nepřestanou svíjet.
No, já… Já si spíš myslím, že… Že…
S-s-skutečně, Jenny? A k-k-komu záleží na tom, co si m-m-myslíte?
Tahle třída je plná rebelů.
Potřebují dostat pořádnou lekci.
Cestou se převlékněte do úboru na tělocvik. Víte, Jenny,
abychom mohli dítě učit, musíme ho napřed zlomit.
Ve škole svojí teď nějaký zápach cítím.
Ticho, červe, když mluvím!
Ve vzduchu je ten nejrušivější smrad.
Jen ty nejcitlivější nosy ho cítí, ale ten můj ho hned pozná.
Je to odér vzpoury, aroma vzdoru.
A na to svoje gatě vsaďte, že já ten puch najdu umně a chvatně.
Je nesmírně vtíravý.
Ale tomu zápachu vystaví stopku
hodina těláku.
Rozliší smrad vzpoury a puch běžný.
Jenom pojďte, smradi! Přebírám si je, Jenny!
Buřičský odér v potu se vždycky ukrývá.
A na mojí hodině těláku se každý zpotí.
Budu díky tomu hned mít rozhled,
kdo to způsobuje a podněcuje.
Než se plevel příliš rozroste a stane se nenasytným,
musíš ho i s kořeny vytrhnout.
Než červ získá sebevědomí,
musíš odhrnout zem a z bláta ho vytáhnout!
Závan vzpoury, zápach zlých úmyslů,
ten puch předpubertálního protestu.
Smrad odporu, odér povstání,
závan blížící se anarchie.
Jakmile dáme těm smradům zabrat,
na intriky už budou moc unavení.
Pořádná kázeňská lekce
prohnilosti ihned zabrání.
AGÁTA 0 ČERVI 0
Kázeň pro děti, co neumí poslouchati.
Pro smrady, co jen čumí a v hodinách lení.
A žvatlají, breptají, tlachají a kecají.
Tomu hodiny disciplíny přítrž udělají.
Poslušnost chceme a přísně si ji vynutíme.
Anarchii sbohem dáme a vždycky ji odmítneme.
Čas podbízením a soucítěním neztrácejme. Tyhle prcky poslušnost naučme!
Pořád samý kňourání, fňukání a slintání.
Za ruku držet chtějí, vezmu jim naději.
Mít třídu pod palcem, na to nemusíš být umělcem.
Chce to jenom poslušnost!
Ten rebelský závan, ten vzbouřenců puch.
Ten smrad předpubertálního spiknutí.
Jasně čpící odpor, v němž chystá se vzdor.
Odér hnijící morálky.
Úžasná šampionka! Agáta Kruťáková to znovu dokázala!
Skvělá atletka a nepřekonatelná vítězka!
Představte si svět bez dětí.
Zavřete oči a oddejte se snění.
Představit si zkuste, kolik míru a klidu získáte.
Potůčku zurčení.
Teď si představte chatu v lese.
A uvnitř té chaty žije poklidně
papoušek Zeek, lunaparkový mazlík.
Papírové klobouky myslí složí klidně.
A řekne mi, abych jim nedovolila mi koně krást.
Že mi je nesmí vzít.
Kdo do lesa se nebojí, na toho tam už čekají.
Budou ržát ííí hááá.
Ííí hááá.
Zbláznila se.
Cha!
Přesně jak řekla jsem,
odpudivý červ už prorazil zem.
Znáte něco odpudivějšího?
Cítili jste někdy něco horšího
než aroma vzpurnosti?
Ten vzbouřenců puch,
zápach neposlušnosti.
Závan vzdoru,
puch odporu.
AGÁTA 1000 ČERVI 0
Nakonec vás všechny rozdrtím
a vaši vzpouru potlačím.
Nelítostnou a vydřenou poslušností
ten odporný zápach odplavím.
Navždy!
Pojď ven.
Tohle není učení! To je mučení.
Mučení? No ano, samozřejmě.
Skoč tam.
Slíbila jste jim zábavu.
Tohle nemá se zábavou co dělat.
Slečno Dobrotová, jste ubohá!
Jste slaboch.
Jste připočuraná.
V podstatě jste…
malej ufňukanej…
mlok.
Ty!
Ne. Cože? Já?
Ne, to já ne. Já to neudělal! Ne!
Utrhnete mu uši!
Slečno Dobrotová, po letech pokusů jsem zjistila,
že uši malých chlapců se nedají utrhnout. Zato se natahují.
Prosím!
Nechte ho být!
Vy pitomá, příšerná
tyranko!
Jak se opovažuješ.
V týhle škole nemáš co pohledávat.
Jsi učiněný zlo.
Zničím tě. Rozdrtím tě.
Nadělám z tebe dvě malý do školky, slečinko.
Napadlo vás tohle taky, nebo jsem jediná?
Když například řeknu slovo červená,
nevím, jestli slovo červená ve vaší hlavě taky znamená,
to co pro mě, když někdo řekne červená.
A když se pohybujeme téměř rychlostí světla,
když v ruce držíme světlo, i tak by to světlo
od nás cestovalo rychlostí světla.
Což zní správně, ale já snažím se říct marně,
nevím, ale přemýšlím, jestli ve své hlavě
se trochu od svých kamarádů neliším.
Odpovědi mě naprosto samovolně napadají,
příběhy kompletní do hlavy mi přicházejí.
A když všichni křičí, přijde mi, že se v křiku vyžívají
a hluk v mojí hlavě je ohlušující.
Kéž by přestali. Táta s mámou,
televize a seriály, kéž by vše konečně ustalo.
Moje vysvětlování snad nepřijde nazmar,
ale z toho rámusu uvnitř cítím žár.
A ten žár by mě normálně přešel,
ale dnes mě bodá jako milion včel. Ten žár a jak na mě křičí,
z toho mi srdce jako o závod buší a pálí mě oči.
A najednou je všude naprosté…
Ticho.
Jako by všechno utichlo, ale vlastně neztichlo.
Je to jako poklidné ticho.
Jako když stránkou v knize otočíš.
Jako když v lese se procházíš a na chvíli se zastavíš.
Ticho.
Jako by všechno utichlo, ale vlastně neztichlo.
Je to to poklidné ticho.
Jako když v posteli vzhůru nohama ležíš.
Jako když tlukot svého srdce v hlavě slyšíš.
A i když se lidem okolo mě…
- Tak posloucháš mě? Ty odpornej, malej… - …pusy pořád pohybují…
- Ty huso! Ty hnusnej… - …ta slova, co z nich padají,
mě už naprosto míjejí.
A všude je ticho.
A mně je teplo.
Jako bych se octla…
Ty nechutnej malej červe!
…v samém oku bouře.
Tohle je konec tvojí rebelie.
Teď ti teprve začne peklo.
Slyšíš mě? Rozcupuju tě na kusy.
…ty příšerná, odpudivá, nechutná, odporná…
Kdo to udělal?
Jste v pořádku, paní Kruťáková?
Bože můj, ten mlok!
Vlezl mi do spoďárů!
Je v mejch kalhotkách!
Mám v kalhotkách mloka!
Teda. To bylo podivné.
Vraťte se všichni do třídy.
A po zbytek dne už na sebe nepoutejte pozornost.
- Matildo. - Musím vám něco ukázat.
Sledujte.
- Matildo, jestli paní Kruťáková uvidí… - Dívejte se. Prosím.
- Už bychom měly… - Počkejte.
Přesunula jsem ho očima.
Jsem divná?
Nedala by sis šálek dobrého čaje?
Ne, tam ne. Jdeme tudy.
O co myslíte, že jde? Co dovedu s očima.
Jaký to byl pocit?
Jako když šumí nápoj.
- Aha. - Myslím dobrý šumění, ne špatný šumění.
Dobrý šumění.
Tak jo. Počkej.
Nejsem žádný expert, protože na šumění žádní experti nejsou,
ale myslím, že to má co dělat s tou tvou úžasnou myslí.
Jako že se mi do hlavy nevejde můj mozek?
Takže mi skrz oči vystřelí ven?
Ano, to přesně tím myslím.
Tak jsme tady.
Kde to jsme?
No pane jo. Učitele musí mít fakt špatně platit.
Jo, to máš vlastně pravdu. Já jsem ale chudší než většina kolegů.
Víš, táta mi umřel, když jsem byla mladá.
Jmenoval se Magnus. Byl tak hodný.
Když odešel, stala se mou opatrovnicí teta.
Byla tak krutá a zlá, že si to ani neumíš představit.
Když jsem se stala učitelkou, předložila mi účet. Všechno si zapisovala.
Každý sáček čaje, účet za plyn, každou plechovku fazolí.
Přiměla mě podepsat smlouvu, že jí musím vše do puntíku vrátit.
Vážně?
Dokonce měla dokument, ve kterém jí otec odkazuje dům.
Copak to Magnus skutečně udělal? To jí jen tak odkázal svůj dům?
Vždycky mi to přišlo podezřelé.
Víš, tvrdila mi, že jeho smrt byla nehoda, ale…
Myslíte, že ho zabila!
Nevím to jistě.
Vím jenom,
že roky šikany pocházející od té ženy ze mě udělaly
ubožačku.
Pak jsem jednoho dne narazila na tuhle chatrč.
Zamilovala jsem si ji.
Uprosila jsem farmáře, abych se sem mohla nastěhovat.
Měl mě za blázna,
ale nakonec souhlasil a…
A proto bydlíte tady.
Díky téhle střeše v dešti nezmoknu.
Tyhle dveře dovnitř zimu nepustí.
Na této podlaze můžu být sama sebou.
Na tomhle křesle můžu si výuku plánovat.
Na tom polštáři se mi sny zdají.
A tenhle stolek, jak můžeš zřít,
u něj se dá čaj perfektně pít.
Není to moc, ale mně
to stačí.
Není to moc, ale stačí to.
Slečno, vždyť získala dům vašeho otce. Má všechno, co patří vám.
Na tyto zdi pověsila jsem si krásné obrázky.
Skrz tahle okna vidím, jak roční období se mění.
U téhle lampy můžu si číst.
A jsem volná.
A když je venku zima, ničeho se nebojím.
Ani když venku bouře zuří.
Zahřívá mě totiž ohýnek houževnatý.
Nikde bych nebyla radši.
Není to moc, ale mně
to stačí.
Jelikož tohle je můj dům.
Je to můj dům.
Není to moc, ale mně to stačí.
Je to můj dům.
Není to moc, ale stačí to.
- Už neplakej. - I když je zima a pochmurno.
- Už neplakej, jsem tu, holčičko moje. - Ničeho se nebojím.
Ani když venku bouře šíleně zuří.
- Už neplakej, prosím. - Zahřívá mě totiž…
- Utřu ti slzy. - …ohýnek houževnatý.
- Odpusť, nechtěl jsem… - I když venku tuhý mráz panuje…
- …tě opustit. - …pozornost mu nevěnuju.
- Vím, že jsem ti ublížil. - Vím, že mám všechno, co potřebuju.
Přímo tady.
Není to moc, ale mně…
to stačí.
Není to moc,
ale mně…
to stačí.
Odkud máte tu šálu?
Patřila mému tátovi. Dala mu ji mamka předtím, než zemřela.
- Byla… - Akrobatka.
Ano, byla to akrobatka.
Jak to…
- A tatínek byl eska… - Eskapolog.
- Matildo, jak to víš? - Takže to byli vaši rodiče.
- Cože? Kdo? - Ti lidé v mém příběhu.
Já myslela, že si ho vymýšlím, ale je skutečný! Jste to vy a váš život.
Slečno Dobrotová, kdo je vaše teta?
Matildo, abys věděla, je to moje nevlastní teta.
Paní Kruťáková!
Smluvená smlouva smlouvou jest!
Matildo! Matildo, poslouchej mě!
Na tohle všechno zapomeň! Musíš být opatrná.
Paní Kruťáková byla ponížená a je schopná příšerných věcí.
- Nebojím se jí. - To bys měla. Je nebezpečná.
To jsem já taky.
„Jsme bohatý,“ říkal. „Medvědi,“ říkal.
- „Jsem génius,“ říkal. - Co se to děje?
- Zabal si, vyrážíme do Španělska. - Do Španělska? A proč?
Pamatuješ na ty velký, hloupý svalnatce?
Tvůj cvaklej fotr jim prodal ty kraksny.
Ale no tak, kotě.
Ukázalo se, že jsou to mafiáni, do prčic! A že hloupí vůbec nejsou.
Dali mi 24 hodin na to, ať jim vrátím jejich prachy.
Ale ty už někdo utratil. Zítra seženu pasy a vyzvednu tě ze školy.
Ale co paní Phelpsová, Levandule, Nigel, Amanda? Co slečna Dobrotová?
Zapomeň na ně! Po zítřku je už nikdy neuvidíš!
MATILDO – ŠLA JSEM NA KNIŽNÍ VELETRH CO SE STANE DÁL?
PROMIŇTE, PANÍ PHELPSOVÁ NE VŠECHNY PŘÍBĚHY MAJÍ ŠŤASTNÝ KONEC
Včera došlo v lese k vandalskému činu.
Tady máte následky. Rozbijete mi moje hračky,
já vám rozbiju ty vaše.
Třída slečny Dobrotové, jídelna, hned teď.
Pojďte, děti. To bude dobré.
Děti…
Jak můžu být vaše ředitelka,
když ze mě nejste podělaný strachy?
Pokud se ti nejmenší z vás aspoň trochu nepočurají,
když vejdu do místnosti,
pak coby pedagožka naprosto selhávám.
Tudíž…
Dnes nás čeká test v hláskování.
Pokud kdokoli z vás byť jen jednou špatně odpoví,
půjde do Díry.
To nesmíte!
Vskutku? A proč ne? Myslíš kvůli té včerejší drobné…
nehodičce?
Mám pro vás překvapení. Další Díru.
Ty!
Vyhláskuješ třeba… „mlok“.
M-L-O-K. Mlok.
Cože?
Jak to víš?
Naučila nás to slečna Dobrotová. Je skvělá učitelka.
Žvásty!
Slečna Dobrotová je moc měkká a hodná na to, aby byla v čemkoli dobrá!
Ty!
Vyhláskuješ to, jací vy všichni jste.
Vyhláskuj
„odpudiví“.
Odpudiví. O-D-P-U-D…
I-V-Í. Odpudiví.
Podvádíš, ty copatá huso!
Samozřejmě že nepodvádí, jen hláskuje!
Učila jsem je laskavosti, trpělivosti a respektu.
Jak se opovažujete takhle mluvit v mé třídě?
Ty. Usmrkanče. Postav se a vyhláskuj…
„amchellakamanialseptrikolistimóza“.
Takové slovo ani neexistuje.
Hláskuj, nebo do Díry. A varuju tě, jsou tam neznělé hlásky.
A…
M…
C…
H…
E…
L…
A…
Ježkovy voči.
- K… - Promiň, mělo následovat neznělé V.
Mazej do Díry!
Kočka!
K-O-Č-L-A. Kočka.
Spletl jsem se. Taky mě musíte dát do Díry.
- Cože? - Pes. P-Y-T. Pes. A mě taky.
Stůl. X-A-B-F. A mě.
Nemůžete nás všechny dát do Díry. Banán. G-T-A-A-B-L.
Přestaňte!
Měla jsem napilno!
Díra pro každýho z vás!
K zemi!
Když už teď máme testík za sebou,
můžu vám říct, že nikdo z vás neuspěl.
Víte, v tomhle světě jsou vítězové a poražení, prckové.
A já…
jsem…
Křída! Mrkejte na tu křídu!
„Agáto.
Tady Magnus.
Vrať mojí Jenny
její dům.“
Kdo to dělá? Kdo? Okamžitě mi odpovězte!
Nikdo. To musí bejt duch!
„A pak odejdi.“
To snad ne.
„Nebo tě
dostanu,
stejně jako jsi
ty dostala mě!“
Máte mě za blbku!
Tohle je jenom lacinej trik, jakej dělával Magnus!
Nemůžete mi ublížit!
- To já ublížím vám! - Ne!
Ne.
To nemůže bejt Magnus! To ne!
Podívejte! Matilda.
Vidíte? Já nikam nejdu!
Ale ne, dost!
Co se mi to děje s vlasama?
Copy!
To ne! Ne!
Nenávidím copy!
Přikazuju vám, abyste přestali!
Pusťte mě!
Tak pusťte mě!
Je po všem. Tohle je teď moje škola.
Utíkejte.
Už nikdy mě nepokoří.
Už nikdy mi svobodu nesebere.
Nezapomeneme na dnešní boj za to,
abychom mohli být trochu zlobiví.
Už nikdy nás do Díry nezavře.
Už nikdo mě týrat nebude.
A už nikdy nebudu pochybovat, když mi máma řekne, že zázrak jsem.
Jo!
Už nikdy nebudeme žít za mřížema,
když teď víme, že jsme…
Děti, co se bouří a v rozbouřených vodách žijí.
Pobuřující písně zpíváme, pobuřující rýmy používáme.
Budeme se bouřit, dokud tahle bouře neskončí.
Kruťák před náma vezme do zaječích, bouři máme v očích.
Jsme děti, co se bouří a v rozbouřených vodách žijí.
Pobuřující písně zpíváme, pobuřující rýmy používáme.
Budeme se bouřit, dokud tahle bouře neskončí.
Kruťák vezme do zaječích, bouři máme v očích.
Tenhle dav už nikdo neutiší!
Hokejky si vezměte místo tyčí!
- Už se nám budou muset dívat do očí. - Zjistíme, kam křídu dali, prudiči.
- Ty sprostý obrázky na tabuli vás vytočí. - Nebuďte uražený, my jsme rozbouřený!
Budeme si psát, jak se nám zlýbý, teď už budou chyby správný!
Všichni budeme Z-L-O-B-Y-T! Protože jsme tak trochu zlobyvý!
Z řady prej nemáme vybočovat, ale když nikdo nebude poslouchat,
pak s tím Kruťák nic nezmůže, se svým kladivem už nebude dělat potíže.
Jsme silní, to si pamatuj. Myslelas, že nás zlomíš, to byl omyl tvůj.
Zašlas až moc daleko, teď už zpět cesty není, protože se…
- B-O-U-Ř-Í-M-E. - Žijeme v rozbouřených vodách!
- Z-P-Í-V-Á-M-E. - Píseň!
- P-O-U-Ž-Í-V-Á-M-E. - Rýmy!
Bouřit se B-U-D-E-M-E!
Navždycky jsi skončila, bouříme se!
Jsme děti, co se bouří a v rozbouřených vodách žijí.
Pobuřující písně zpíváme, pobuřující rýmy používáme.
Budeme se bouřit, dokud tahle bouře neskončí.
Navždycky jsi skončila.
Skončila jsi!
Jsme děti, co se bouří a v rozbouřených vodách žijí.
Pobuřující písně zpíváme, pobuřující rýmy používáme.
Budeme se bouřit, dokud tahle bouře neskončí.
Navždycky jsi skončila, bouříme se!
KAZISVĚTOVA AUTA
Pojď! Musíme vyrazit, kluku! Budeme mít zpoždění!
- Je to… Promiňte, kam vyrazit? - Do Španělska. Stěhujeme se tam.
Za 40 minut nám letí letadlo. Hej! Tak se s nima rozluč!
- Ne, Matildo, to nemůžeš. - Neopouštěj nás.
- Matildo, prosím. - To ne.
Není to moje rozhodnutí.
REVOLUCE
Děkuju vám.
Tak jdeme.
Šup, šup, šmankote.
- Nasedni si. - Kam si mám nasednout?
- Ať si sedne dozadu a drží se zuby nehty. - Ten kluk přece nemůže sedět vzadu.
Nechte ji tu se mnou.
Pane Kazisvěte, moc ráda se Matildy ujmu.
- Prosím? - Pokud se mnou tedy tady chce zůstat.
Starala bych se o ni s láskou, respektem, péčí a…
Všechno za ni zaplatím.
Jsi pro, Matildo?
- Tak počkat. - Harry!
Chcete, abychom vám nechali naši dceru?
- Jak jsi mě to právě nazval? - Uletí nám letadlo!
To jsi mě právě nazval
svou dcerou?
Jestli to tak chce.
No? Chceš to takhle? Chceš tady zůstat se slečnou Dobrotovou?
Ano.
Ano, chci.
A vy se o ni chcete starat?
Ano, chci.
Nemáme zrovna moc místa.
Jo.
Jo, tak fajn.
Jo.
Děkuju ti.
Harry!
Prosím tě!
Pomohla mi.
Nádhera.
- Hip, hip! - Hurá!
Byla jsem si jistá,
že nikdy neuniknu tomu příběhu,
který jsem si pro sebe napsala.
Nemohla jsem cestu ven najít.
Nic jsem neviděla přes mraky, co mě nechtěly opustit.
Pak jsem jednoho dne oči otevřela
a při pohledu na nebe zjistila,
že je zářivě modré.
Po mém boku jsi byla ty, bylo to dobré.
Potichu jsi bojovala
a za ruku mě držela.
Měla jsem za pravdu…
- Měla jsem za pravdu… - …že nebudu se moct spolehnout…
- …že nenarazím na nikoho dalšího. - …na nikoho dalšího.
A byla jsem si jistá…
- Byla jsem si jistá… - …že budu se muset naučit přežít…
- …že budu vždy naprosto sama. - …naprosto sama.
- Pak jsem jednoho dne oči otevřela… - Pak jsem jednoho dne oči otevřela…
A při pohledu na nebe zjistila…
- Že je zářivě modré. - …zářivě modré.
Po mém boku jsi byla ty, bylo to dobré.
Potichu jsi bojovala
a za ruku mě držela.
Za ruku jsi mě držela.
DRTIČOVA ŠKOLA
- Pomohla jsi mi. - Opatrně. Trochu doleva.
PŘÁTELSKÁ ŠKOLA
- Perfektní! - Potichu jsi bojovala.
Přepsala jsi konec mého příběhu.
Démoni proti nám neměli šanci.
Po pádu si pomůžeme vstát.
ŘEDITELKA
- Nebe se konečně vyjasnilo. - Pro nás pro všechny.
Ruku tomu druhému vždy nabízíme.
- Dveře tomu druhému otevřeme. - Dveře tomu druhému otevřeme.
- Díky tobě chápu… - Díky tobě chápu…
Že existuje ještě jedna moje verze.
Ruku tomu druhému vždy nabízíme.
- A pomáháme si navzájem. - Bylo to moje přání.
Potichu bojujeme.
Přepisujeme konce svých příběhů.
Ruku tomu druhému vždy nabízíme.
A pomáháme si navzájem.
Potichu bojujeme.
Přepisujeme konce svých příběhů.
A za ruku se pořád
držíme.
MATILDA ROALDA DAHLA: MUZIKÁL
Překlad titulků: Jakub Doležal