Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЩОБ ЗМІНИТИ СВІТ,
ТРЕБА
ТРОХИ ГЕНІАЛЬНОСТІ
Мама сказала — я диво з див
Тато сказав — я одне з його чудес
Я мов принцеса
Я наче принц
Ми — янголятка, що послані з небес
Тато сказав — я справжнісінький солдатик
Хоч і малуватий поки що
Вам казав мій тато?
Я готовий встати
І піти в солдати
І всіх перемогти
Як тут наш гарбузик? Стань від неї трохи далі і знімай
Я знаю, інші теж симпотні Але рівних їй нема
-Ти най-най -Ку-ку, кицю, глянь на мамцю
Туди не плюй, бо там сестричка
-Ану всміхнися -Вище личко
-Вона моргнула -Як та синичка
Просто в захваті стою
Уже рухливий, наче в’юн
А рання усмішка — ознака виняткового ай-к'ю?
Вона чудова
-Обдарований -Сенсаційна
Бачу мудрість, не властиву малюкам
Це зрозуміло тільки нам
Мама сказала — я диво з див Хто мене вже бачив, це знає сам
Лікар, що прийняв життя, пуповину відтяв
Говорив, що я — це диво Усміхаючись батькам
Мама сказала — я диво з див
Що дива більшого не знайдеш Хоч би де ходив
Хай там хтось вирішує Що геть його не тішу я
Але чогось дивнішого І справді чарівнішого
Милішого, ніжнішого І кращого на світі не знайти
Дитина?
Не буде в мене дитини. Чого ви так вирішили?
І слухати не хочу. Шарлатанство.
Але вам от-от народжувати.
Ви геть здуріли?
Пані Перекотиполе, у вас перейми.
Нема в мене переймів. Перейми бувають у вагітних,
які народжують!
У мене буде гидке немовля!
Знову я повірю в кращий світ
І так із кожним немовлям
Нові життя — це аркуші біленькі
Ще обрій без хмарин
Ще совісті без плям
Кожне життя — це майже щось невірогідне
Бо шанс на існування Просто крихітно дрібний
Так, ми звикли, що навкруг
Життя…
Але те, що хтось на світ
Народився
Просто диво з див!
Диво з див
Що?
Дівчинка.
Хочете сказати, що мій син — дівчинка?
Хочу сказати, ваша доня — дівчинка.
Але ж кульки, лікарю.
У НАС ХЛОПЧИК
На кульках написано «хлопчик».
Пане Перекотиполе, ваша жінка народила гарну, здорову,
щасливу дівчинку. Вона ідеальна.
Це чудова новина.
Ну чому все зле трапляється з добрими
Парами, що кращого ждуть
Так, як ми
Нас нікому не шкода
Хоча сьогодні в нас біда
-Відразливе -Диво з див
-Відворотне -Диво з див
Верескуче хтозна-що
І зовсім не таке, як у кіно
Кожне життя — просто диво з див
Мама сказала — я диво з див Хто мене вже бачив, це знає сам
Лікар, що прийняв життя, пуповину відтяв
Говорив, що я — це диво Усміхаючись батькам
Мама сказала — я диво з див
Що дива більшого не знайдеш Хоч би де ходив
Хай там хтось вирішує Що геть його не тішу я
Але чогось дивнішого Дивнішого, дивнішого, дивнішого…
МАТИЛЬДА: МЮЗИКЛ
Мама сказала — я капосний черв'як
Татові я як більмо
Мама сказала — я в хаті, як будяк
У зоопарк запхати слід таку, це гальмо
Мій тато вчить закривати часом рота
Каже, ти в розумники не пнись
Помилко природи, неправильна істото
Краще телевізор дивись
Усе гаразд, Матильдо?
Так, дякую, пані Фелпс.
Тільки вже зачинятись ніби пора.
А, точно.
Я побуду, доки ви зберетесь?
Моє «ніби» означає «уже годину як».
Я вже зібралася.
Тобі тут добре, не хотіла турбувати.
Але я знаю, що вдома на тебе дуже чекають батьки.
Так, удома мене люблять.
Чекають із нетерпінням.
О ні, це катастрофа, Гарі!
Ми забули виперти її до школи!
Ти ж весь час у школі, так, хлопче?
Я дівчинка, і ні. Я ніколи не була в школі.
-А звідки всі ці книжки? -З бібліотеки.
Що, у них тепер є книжки?
Ох ти й ідіот!
Хто, я? Мені ще бізнесом керувати,
а не за шпаною пильнувати.
Мало мені стресу через борги, у які ти нас загнала?
Я нас загнала?
Так, ти. Ти що, не розумієш?
Ми в кайданах цих боргів.
А ти чекаєш, що я виберуся з них, наче я якийсь
цирковий фокусник!
Фокусник, кажеш?
А мені ще домом керувати. Їжа себе в мікрохвильовку не запхне!
Агов?
-Кого там принесло? -Я саме хотіла сказати.
Це шкільний інспектор. Він у їдальні з якоюсь хвеською.
Що будемо робити?
Ну…
Доктор Мартін Лютер Кінг казав: «Брехня довго не живе».
Так, відбрешемося.
Як казав той доктор.
Домашня школа, так.
Цю ми вчимо вдома.
Це зараз писк моди.
Я ж бізнесмен, підприємець.
Тому писк я добре розумію.
Ясно.
А яку освіту вона тут отримує?
Ну, я роблю макіяж, а Гарі — зварювальник.
Ти Матильда, так?
Я панна Ласкава.
То тебе навчають удома, так?
Ми хотіли спитати, чи не бажаєш ти вчитися в школі.
Навчання йде вже кілька тижнів,
але є ще одна дівчинка, яка теж пропустила початок семестру.
Можеш приєднатися до неї.
А як там?
Де вчать у школі.
Часом буває нелегко.
Але мої уроки — цікаві, гарантую.
Я навчу тебе всього: історії, музики, літератури…
Літератури! То це про книги?
У школі в нас море книг. Які вщерть заповнені історіями.
Ми навіть навчимо писати власні.
Як тобі таке?
Гаразд, слухайте, я розберуся.
Мені пора.
Жила собі якось…
маленька дівчинка,
яка потрапила в неволю.
Просто не віриться!
Так зі мною розмовляти. Як вони сміють!
Через тебе мене оштрафують!
Я в цьому не винна!
Ти забув віддати мене в школу.
Але тепер ти підеш до школи й познайомишся з Голоблею.
З Голоблею?
Агата Голобля. Директорка школи Крантиїмхол.
Дебела, сильна, страшна баба.
Колись брала участь в Олімпіаді. Кидала молот.
І знаєш, що я щойно зробив?
Я подзвонив їй і розказав,
який ти гидкий, докучливий, капосний гоблін.
Ні.
Вона так чекає зустрічі з тобою!
Так нечесно!
І неправильно!
Будеш знати, як псувати нам життя!
Так, потворна бліда поганко.
Джек і Джил з відром на схил
Ішли собі по воду Віршик цей
Де Джек просто впав і води не набрав
А Джил розреготалась Оце апогей
Долі вділив їм лиш лихої
Ромео і Джульєті теж
Зійшлися так зірки Що лиха не минеш
Кохання шал Ну, і трішки глупота їх
Історію наповнили скорботою
Бо автор їм долю створив отакою
Хто бореться, той щастя Своє відстоїть
Хтось вирішив за нас Але добре, що є
Змога у нас у всіх Щось капосне скоїть
І якщо життя несправедливе
Треба день у день робити Все можливе
Бо тихенько скиглити й чекати дива
Це не для нас
І хоч я, можливо, маю років мало
Це мене завжди найменше хвилювало
Годі дочекатися, щоб легше стало
Поки хтось у тебе
МАКСИМАЛЬНИЙ БЛОНД
Сидить на голові
Не вийде так
А якщо не так
То пробуй хоч би як
ЗАСІБ ДОГЛЯДУ ЗА ВОЛОССЯМ
Тихо грім загримить Отже, злива за мить
Великий вогонь Із жаринки виходить
А хвильки слабкі На простори морські
Наводили бурі нестримні такі
Не борець
Той, хто боротись не став
Не втече Той, хто замка не зламав
Із похмурих історій Шляхи є завжди
Але не сиди Не ний і не жди
Хоч я, можливо, маю років мало
Це мене завжди найменше хвилювало
А терпіти кривду вже давно дістало
Це не для нас
І якщо життя несправедливе
Треба день у день робити все можливе
Знай, що марно скиглити й чекати дива
Допоки хтось у тебе Сидить на голові
Не вийде так
А якщо не так
То пробуй хоч би як
Тому, щоб для тебе стали правильно зорі
Щоб міняти розвиток своїх історій
Часом доводиться щось капосне скоїть
Що ти зробила з моїм волоссям?
Чого ти захотів зелене? Це якийсь цирковий фокус чи…
Який цирковий фокус?
Ти все згадуєш циркового фокусника.
У нього зелене волосся?
Нема ніякого фокусника, і я вже казав: це зробив не я.
Фокусник…
Жив собі якось відомий цирковий фокусник.
Він був дуже добрий.
Кожна дитина була б щаслива мати такого батька.
І одного дня він закохався…
в акробатку.
КРАНТИЇМХОЛ
НЕ СКИГЛИТИ
Матильдо?
Добрий день, пані Фелпс!
Школа відчиниться аж за годину, так?
Я рано, бо… надто схвильована.
Панна Ласкава навчить нас розповідати історії.
Та, схоже, одну я вже придумала.
Я відчуваю, як вона вирує в мені.
Наче хоче на волю.
Що ж, якщо вона хоче на волю,
варто розказати її якомога скоріше, правда ж?
Принесу нам лимонаду.
Але вона буде трохи нелегка.
Матильдо Перекотиполе, історії — мій бізнес. Якось упораюся.
Колись давно
двоє найкращих циркачів на світі —
фокусник, якого не міг стримати жоден винайдений замок,
та акробатка, яка була настільки вмілою,
що, здавалося, вміє літати —
закохалися й одружилися.
Разом вони виступали з найдивовижнішими номерами.
Глядачі з'їжджалися звідусіль.
Королі, королеви, знаменитості, космонавти.
Та попри їхнє кохання,
попри їхню славу, їм було сумно.
«У нас є все, що може запропонувати нам світ», — казала дружина.
«Але не те, про що ми мріємо найбільше.
У нас нема дитини».
«Май терпіння, кохана», —
відповідав чоловік. «Час на нашому боці.
Навіть час нас любить».
Але час — єдине, що непідвладне нікому.
З плином часу вони постаріли, та все одно дитини в них не було.
Смуток від самотнього життя у великому порожньому домі
змушував їх вдаватися до все небезпечніших трюків,
бо робота стала їхньою єдиною втіхою в непозбувному смутку життя.
Тому вони вирішили виступити
з найнебезпечнішим трюком на світі!
Він називається…
Сказала акробатка,
оголошуючи трюк для журналістів,
що з'їхалися з усього світу й слухали, затамувавши подих.
Жінка в полум’ї, що летить на тросі,
з динамітом у волоссі,
понад хижаками й вістряками…
Яку ловить чоловік, що з клітки утік, і…
Це буде найнебезпечніший номер, що колись існував на світі!
Така наша доля.
Сюди нас привела самотність у житті.
І що ж було далі?
Я не знаю.
Принаймні поки що.
Школу відкрили. Я піду.
А чим закінчується історія?
Решту розкажу завтра.
Завтра? Але завтра я буду на озері.
На озері, добре.
Гарного дня в школі.
І обережно там.
Я не переживаю.
Якщо тебе кошмарять, завжди можна кошмарити у відповідь.
Але, Матильдо, пам'ятай:
кривду кривдою не виправиш.
Коли як.
Часом виходить скласти правду з двох кривд.
І це ж добре!
НЕ СКИГЛИТИ
Ти сьогодні теж тут уперше?
Так, я не переживаю, а от Ісак, схоже, хвилюється.
Може, ходімо разом?
Так! Тоді ми з Ісаком зможемо наглянути за тобою, раптом що…
Сама розумієш.
Агов, новенькі!
Гадаєш ти даремно Що тут у нас лафа
Бо ми ж такі принци й принцеси Тут не втечеш
Ти весь цей жах пізнаєш теж
Як ревно Ти б не вчивсь, не надривався
Та свого не доведеш
Ти сягнула межі, за якою дикий треш
Це в’язниця для дітей
Нам кінця страждань не варто ждати
І жодних змін
Проте коли лягаю спати
Може в пам'яті зринати
Моє життя щасливе давнє
По ньому вічно дзвенить мій перший дзвін
Колись із наївності
Цікавило нас теж усе на світі
Та якщо не хочеш кари
Краще вдумливо послухай, що я скажу
Норми вивчай, дівча
Щоб не знати найлютіших покарань
І живи тут непомітно, як амеба І не лізь, де не треба
І обдумуй свій тепер найменший крок
Нащо?
Нащо? Щоб не вибути з гри.
На уроці фіз-ри
Що таке фіз-ра?
Фізкультура.
Її Голобля веде.
А ви хто?
Ми префекти. Ми відведемо вас до класу.
То ми почнемо вчитися?
Почнете, не сумнівайтеся.
Чудово, я вже знаю абетку.
Ти не знаєш абетку, доки тебе не навчать абетки.
Гадаєш, ти не втрапиш
У страшний заміс? Бо ми ж такі принци й принцеси
Тут не втечеш Ти весь цей жах пізнаєш теж
Хоч як ти Часом лізтимеш зі шкіри
Та свого не доведеш
Ти до точки дійшла, за якою дикий треш
Це в’язниця для дітей
Нам кінця страждань не варто ждати
І жодних змін
Проте коли лягаю спати
Може в пам'яті зринати
Моє життя щасливе давнє
По ньому вічно дзвенить мій перший дзвін
Колись із наївності
Цікавило нас теж усе на світі
Та якщо не хочеш кари
Краще вдумливо послухай, що я скажу
Норми вивчай, дівча Щоб не знати найлютіших покарань
І живи тут непомітно, як амеба
І не лізь, де не треба
І обдумуй свій тепер найменший крок
Нащо?
Ви не чули, що ми казали?
Мені стало відомо, що дехто з вас ще не в класі.
Виправте це.
У вас є п'ять секунд на виконання.
А, Б, В, Г, Ґ, Д, Е
-Є, Ж, З, И, І, Ї, Й, К, Л, М, Н, О -П'ять
-П, Р, С, Т, У -Чотири.
-Нащо, нащо, нащо, нащо? -Три.
-Два. -Лавандо, Матильдо, сюди.
-Одна. -На уроці фіз-ри.
Так, пані Голобля любить пунктуальність.
Краще не запізнюватися. Ходімо знайомитися з новими друзями.
Це Лаванда й Матильда.
І якщо щось буде надто важко,
спитайте в однокласника.
Вам допоможуть. Добре?
Панно!
У мене від цього голова болить.
Ні, Найджеле, то не для тебе.
У цьому класі вечорами вчаться дорослі.
Мабуть, забули стерти.
Найджеле.
Розслабся.
Молодець.
Хто хоче привести в порядок дошку?
-Я, будь ласка! -Я!
Матильдо.
Може, ти?
Отже, сьогодні в нас читання.
-Так! -Ура!
Ця книга взагалі-то для дев’ятирічних дітей,
але ви в мене такі молодці,
що я вирішила спробувати цю.
Я хочу, щоб усі прочитали перший розділ.
-Еріку, що таке розділ? -Шматочок історії, пані.
І це правильно, Еріку.
Я сподіваюся, ви всі зможете прочитати перший шматочок,
тоді ми обговоримо, як…
Матильдо, що ти робиш?
Я впорядковую дошку.
Як ви й просили.
Ні, я мала на увазі витерти.
Це що… правильно?
Ну, так.
Тоді я подумала, що можу вирішити й решту.
Решту?
Це ж прості рівняння.
Де «ікс» — це квадрат з АВ, і так скрізь.
Тож я зрозуміла, що ці рівняння входять у систему.
Ти любиш математику?
Вона непогана. Але найбільше я люблю читати.
Це як свято у тебе в голові.
Ти часто так робиш?
Тікаєш від усього. У книжки.
Так, цього тижня я багато всього прочитала.
Багато. За один тиждень?
І які книги ти прочитала цього тижня?
«Ніколас Нікелбі», «Джейн Ейр»,
«Тесс із роду д'Ербервіллів», «Про мишей і людей»,
«Володар перснів»,
«Мобі Дік», «Злочин і кара»
і…
«Кіт у капелюсі».
ПАРАЗИТАМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО!
ДИРЕКТОРКА
Не будь жалюгідною.
Увійдіть.
Не стій там як мокра ганчірка, кажи.
Так, вибачте.
Пані Голобле, у моєму класі
є дівчинка, Матильда Перекотиполе, і…
Матильда Перекотиполе, дочка Гарі Перекотиполя.
Чудовий чоловік.
Та він мене про неї попереджав.
Казав, вона справжня… морока.
Ні, директорко, я не думаю…
Ні. Ні, ти не думаєш.
Яке гасло нашої школи, панно Ласкава?
Bambinatum est Maggitum.
Діти — це паразити.
Дякую, що довела це до мого відома.
Я розчавлю і цю тлю. Гарного дня.
Пані Голобле, я переконана, що Матильда Перекотиполе геніальна.
Що? Ні.
Я ж тобі щойно сказала. Вона бандитка.
Вона в голові рахує так, як я не вмію з калькулятором.
А книги, які вона прочитала!
На мою думку, її треба перевести до одинадцятирічних.
Без зволікань.
А як же правила, Ласкава?
Я вважаю, що Матильда Перекотиполе — це…
виняток із правил.
Виняток?
Із правил?
У моїй школі?
Що, крім здобутків
Що, крім цих кубків Нам ясно світить
Довгі роки?
Хто нашу Англію І метання наше прославив
Нині І на всі віки?
Гадаєш, із правил У знаменний момент
Я могла хоч на щось Змістити акцент?
Га? Ага!
Ну, скажи, чи, взявши молот Я міняла план?
Ну ж?
Чи, йдучи на таран Хтось тремтить, як баран?
Ані руш
Чи тому до забав Хто свій молот узяв?
Хто крутити почав Чи ловитиме ґав?
Гадаєш, можна зупинити обертання?
Гадаєш, я колись міняла кут метання?
Як уже відпущу Я завжди крекчу
Саме так, як потрібно Щоб натовп це чув
Кожен крок — це урок Що без зайвих думок
Я завчила, щоб метати Наче з точної гармати
Чи зможу я від правил відійти
Хай навіть мій хлопчик полетить
Вище за хмарочос
Ти що? Ти що? Ти що?
У неї вийшло! Це чемпіонка!
Щоб метати гідно молот по-англійськи
Стояти завжди слід у колі основнім
У команди є свій шарм Не завдяки повазі чи думкам
А коли нема за лінію ходінь
Співайте всі.
Два, три, чотири.
Щоб метати гідно молот
-По-англійськи -Bambinatum est Maggitum
Стояти завжди слід у колі
Основнім
Maggitum, Maggitum
Готуючи дітей до дій
Ніколи цих поганців не жалій
Не жалій
Щоб не було в них ні ідей, ані хотінь
Співай, Дженні!
Щоб метати гідно молот
-По-англійськи -Bambinatum est Maggitum
Стояти завжди слід у колі
Основнім
Maggitum, Maggitum
Англія
Слався! Слався!
Ґлорія!
Там, де я стою на посту
Я засаду бережу святу
Той, хто молот потримає
Як ніхто, це гасло знає
Завчи свою межу і стій у ній
А тепер геть звідси.
Перекотиполе.
Де ж ти?
Хочеш почути про мій перший день у школі?
Фу. Краще вже овочі жерти.
Це офіційно, я геній!
Моя чорна смуга закінчилася.
Приходить у контору один кент. Здоровецький.
Ведмідь, а не дядько.
І цей ведмідь хоче машину класу люкс.
Чудово. А ведмеді водять машини?
Ні. Насправді він не ведмідь.
А в тебе є машини класу люкс?
-Аж дві, хлопче. -Я дівчинка.
Одна з розтрощеним передом, інша з розтрощеним задом.
Треба лише розпиляти їх навпіл,
склеїти докупи, та й по всьому, горобці.
Татко в шоколаді.
Це ж незаконно.
І якось, той, неправильно?
Що він сказав? Неправильно?
Неправильно?
Ану дай сюди.
«Грона гніву». Ідіотко!
Як виноград може гніватися?
Га? Що за нісенітниці!
Це не про виноград.
Ще й огризається! Яка мадам!
Я не огризаюся!
Не огризайся!
А то порву цю книжку в тебе на очах.
-Ні, це бібліотечна! -Давай, рви.
Сильніше.
Ось!
Ось так!
Тепер марш спати, книжкова хробачко.
Хай в житті бувають люті зливи
СУПЕРКЛЕЙ
Треба день у день робити все можливе
Бо тихенько скиглити й чекати дива
Це не для нас
І хоч я, можливо, маю років мало
Це мене завжди найменше хвилювало
Годі дочекатися, щоб легше стало
Поки хтось у тебе Сидить на голові
Не вийде так
Але пам'ятай, Матильдо: кривду кривдою не виправиш.
А, хвора на голову.
«Це бібліотечна! Це ж бібліотечна!»
Прибацана якась.
Де мій капелюх?
Ось він, тату.
Пеньок тупий.
Але як вони всі туди влазять? Її голова не більша за мою.
Це боляче, Матильдо?
Коли такий великий мозок у голову втиснутий?
Ні. Він просто…
вміщується.
А телекінезити вмієш?
Це коли в тебе багато мізків.
Вони вилазять через очі,
і можна пересувати речі силою думки.
Дивися, ось так.
Бути розумною погано. Особливо тут.
Голобля ненавидить розумних дітей. Терпіти не може.
Хіба школи не для навчання?
Це не школа. Це в'язниця.
Не привертай уваги.
Особливо Агатиної.
Кажуть, вона одного учня навиворіт вивернула.
Він обмотався плівкою, щоб органи не випали.
Такого не було, Брюсе.
Але вона точно всілася на семикласника й розчавила його.
Вона зловила Юлія Роганя, який у класі їв цукерки асорті.
Підняла його, розкрутила й викинула у вікно.
Слухай.
Учителі не шпурляються дітьми.
То старші діти просто вас лякають.
Лякають, кажеш?
Побачу, як злякаєшся, потрапивши в душилку.
Що таке душилка?
Це кошмар школяра Що порушив статут
Найтемніше місце тут
Тремти: там нема де прилягти
Це тільки чорний кут
Де цвяхи стирчать набиті Із усіх усюд
По той бік дверей Заскрипить гачок
Хоч який герой Там отримає шок
І вже дивись — не дивись Навкруги пітьма
І вже кричи — не кричи Слухачів нема
ДУШИЛКА
Сховайте мене!
Хтось облив патокою стілець Голоблі.
Вона думає, що я, та я б ніколи!
Її рейтузи прилипли до стільця.
Тихо!
Тобі дорога в душилку, малий.
Але так не можна! Він нічого не зробив.
Повір мені. Цей хлопчик приречений.
Матильдо, прошу, допоможи мені.
Може, просто скажи їй, що…
Добре.
Слухай, коли це сталося?
Хвилин 20 тому.
А що?
Краще ховайся. Швидко, піджаки!
Тільки не кажіть їй, де я!
Тікайте!
Бігом!
Швидше!
Вона йде.
Цить!
Тікай!
Завмри, дитино!
Що за бридкий парад якихось імбецилів і напівгоблінів,
які точать тут ляси.
Де паразит на ім'я Найджел?
Он там, під тими піджаками.
Де він лежить уже годину!
Що?
Так.
Розумієте, в Найджела рідкісний, але хронічний розлад сну: нарколепсія.
Цей розлад характеризується
раптовими нападами втоми
й засинання без попередження.
Він заснув, а ми дбайливо вкрили його піджаками.
Правда ж?
Правда, кажу?
Мені наснився дуже дивний сон, мамо.
Я думав, що я…
Вітаю, пані Голобле.
Амандо Гриб.
Так, пані Голобле?
Що я казала про… косички?
Я ненавиджу косички.
А моя мама їх любить. Каже, вони мені личать.
Тоді твоя мати — дурепа!
Вона знов за своє!
Гляньте, як розкрутила!
Нічого собі!
То далеко! То дуже…
…і от ми за рискою!
Так! Руки пам'ятають.
Подивіться, чи та дитина ще жива, хутко!
А тебе як звати?
Матильда.
Матильда Перекотиполе.
Ти Перекотиполе, кажеш?
Халамидників я люблю, Перекотиполе.
Особливо цей чудовий звук…
коли вони лопаються.
Вона жива!
-Гіп-гіп! -Ура!
Пам'ятай, Перекотиполе: тобі ніколи не виграти.
Це я тобі обіцяю. А обіцянка — не цяцянка. А обіцянка.
І от знаменний день настав.
Жінка в полум’ї, що летить на тросі,
з динамітом у волоссі,
понад хижаками й вістряками,
яку ловить чоловік, що з клітки утік.
Здавалося, цілий світ зібрався подивитися на акробатку
й циркового фокусника, які задумали карколомний трюк.
Організаторкою виступу була…
лиха зведена сестра акробатки.
Страшна баба, яка колись метала молот на олімпіаді.
Люди шепотіли, що у своїй чорній душі
вона заздрила успіху й коханню своєї зведеної сестри.
І раптом…
на сцену вийшов фокусник,
але акробатки ніде не було видно,
ніде не майорів сліпучий білий шарф, який вона завжди носила.
Пані та панове,
хлопчики й дівчатка,
номер «Жінка в полум’ї, що летить на тросі
з динамітом у волоссі,
понад хижаками й вістряками,
яку ловить чоловік, що з клітки утік»,
скасовано!
Скасовано, бо моя люба дружина…
вагітна!
О, Матильдо.
Повна… тиша.
Можна було чути, як пролітає муха.
-І раптом глядачі… -Гіп-гіп!
Схопилися на ноги й заревли від захвату!
Прекрасний трюк відразу ж забувся.
А оплески тривали понад годину!
Матильдо, як прекрасно!
Обожнюю історії зі щасливим кінцем.
Забули всі, крім лихої зведеної сестри акробатки.
Коли всі стихли, вона витягла контракт!
Контракт?
Контракт, підписаний тобою про виконання трюку.
-І ти його виконаєш! -Ні.
Я оплатила плакати, рекламу,
напої і дезінфекцію туалетів.
Якщо я поверну гроші за квитки,
то де мій прибуток?
Це контракт, а контракт — не антракт.
Мої руки зв'язані.
Тому «Жінка в полум’ї, що летить на тросі,
з динамітом у волоссі,
понад хижаками й вістряками,
яку ловить чоловік, що з клітки утік» відбудеться,
і відбудеться сьогодні!
Інакше ви обоє втрапите у в'язницю!
Що… що ж було далі?
Я не знаю.
Що? Як ти можеш не знати?
Воно часом здіймається в мені… як вир.
Можеш навирувати для мене ще трішки? Зараз.
Навряд чи воно так працює.
Звісно, не працює.
-Звідки це все береться, Матильдо? -Ви про що?
Історія неймовірна.
Але це якийсь похмурий поворот сюжету.
Може, більше не розказувати?
Ні-ні. Ні.
Треба взнати, чим усе закінчиться.
Я тільки питаю, чи в тебе все гаразд?
Мені можеш сказати.
Мені пора, пані Фелпс. Мама чекає.
Їй дуже сумно, коли я не поруч із нею.
Каже, кожна хвилина — як вічність, тож…
Вона прийде сюди? Познайомиш нас?
Бувайте, пані Фелпс!
Матильдо, завтра я їду до млина.
Добре, я вас знайду.
НАЙКРАЩА АКРОБАТКА НАЙКРАЩИЙ ФОКУСНИК
Я взялася.
Гарі! Дай я спробую!
Тримайся!
-Мені болить! -Так. Тримайся.
Дай я потягну, Гарі.
То тягни!
Матильдо.
Я вважаю, ти неординарно розумна.
Тому беру справу у свої руки.
Із завтрашнього дня
я приноситиму тобі дуже розумні книги.
Можеш сидіти й читати їх, доку я вчу інших.
А якщо будуть запитання…
Я спробую на них відповісти.
Як тобі таке?
Матильдо…
Це найміцніші обійми на світі.
Ти так мене задушиш.
Яка зворушлива сценка.
З дороги!
Я ж ніби сказала, що до цієї паразитки не має бути особливого ставлення.
Більше того, я пригадую, що інформувала тебе:
ця шмаркачка — втілення зла, так чи ні?
Ні, пані Голобле, Матильда не…
Ти щойно сказала «ні», Дженні?
Мені?
Матильда Перекотиполе — злодійка.
Цього ранку
було викрадено шматок мого особистого шоколадного торта.
Я переконана, що це справа твоїх рук, Перекотиполе.
Маєш два варіанти: зізнатися й бути покараною
або назвати мене брехухою й бути покараною.
Дуже добре подумай
про те, що ти зараз скажеш, Перекотиполе.
Я не кра…
Шоколад.
Брюсе Болотяний.
Так, пані Голобле?
Дякую, Морісе, на цьому все.
Працівники вільні. На вихід. Усі на вихід. Ходімо, швидше.
Ворушіться!
Тобі сподобався мій торт,
так, Брюсе?
Так, пані Голобле, він був дуже смачний.
Такий шоколадний.
І мені дуже шкода, я…
Ні-ні…
Добре, що торт смакував. Це головне.
Правда?
Кухарко!
Тихо!
Що таке, Болотяний? Втратив апетит?
Нічого, тобі треба лише з'їсти все до останньої крихти.
І якщо тобі вдасться цей неймовірний трюк, я обіцяю,
що все пробачу.
До останньої крихти?
-Але я ситий. -О ні, ти не ситий.
Я скажу, коли ти будеш ситим. А ще скажу, що такі злодії, як ти,
не бувають ситі, доки не з'їдають увесь торт.
-Але… -На «але» нема часу. Їж.
Але я не зможу з'їсти весь.
Директорко, його знудить.
Хай би думав про це до того, як слухати Сатану
і красти мій торт.
-Їж. -Він не може!
-Їж. -Він ніяк не може!
-Їж! -Він лопне тут!
Їж!
Один шматок Чи навіть два, Брюс
Десерт на разок Проте й тобі, Брюс
Хоч як не крути Помітно, що ти
Від нього вищий Тільки на вершок
Не з’їсть? Чи з’їсть? Ніяк не з’їсть, ніяк не з’їсть
Ти не ведмідь, Брюс Він лопне тут
Він еластичний
Брюсу капут, але він
Фантастичний, он як він їсть! Це кошмар!
Це вже чудеса Тому повір, Брюс
У тебе вселився Голодний звір, Брюс
Чи, може, твій шлунок Має дивний ґатунок
Як чорна нерозвідана діра
Не з’їсть? Чи з’їсть? Ніколи не з’їсть, ніколи не з’їсть!
Ти не ведмідь, Брюс Та ти з’їси цей кус
Брюс!
Не ляпне тепер вона тобі в лице Що в тебе є пузце
Що ти гарбуз, Брюс
Бездонне черево Це твій козирний туз
Ти досягнеш неможливого
Ти наближаєш той час
Коли торт приготують для нас
Ти знаєш сам, що вміння їсти — це тільки плюс
Тож кусь-кусь, Брюс
Послабиш ремінь свій на дірочку якусь
О-о-о, налягай!
-Брюс! -Ще зовсім трохи
-Брюс! -Дерзай і дій
Хоч важко, але прийми цей бій
-Брюс! -Не здайся їй!
Ну ж бо, Брюс, це насправді
Бій за життя у шоколаді
Брюс!
Не ляпне тепер вона тобі в лице Що в тебе є пузце
Що ти гарбуз, Брюс
До перемоги В тебе лиш один укус
Ти досягнеш неможливого
Ти наближаєш той час
Коли торт приготують для…
Давай, Брюсі!
Вибачте, пані Голобле, я захопилася.
Нічого, Дженні.
Ми всі часом захоплюємося.
Навіть я.
Ну, ходімо, Болотяний.
-Що? -А я хіба не сказала?
Це перша частина твого покарання.
Є й друга частина: душилка.
Пані Голобле, прошу! Він ще малий.
Але я з'їв усе. Я з'їв. Будь ласка!
Тільки не це. Благаю!
Ні!
Ви казали, якщо він з'їсть усе до крихти, йому пробачать.
Він з'їв усе до крихти. Ми всі це бачили!
Він з'їв торт у всіх на очах.
Не можна так змінювати правила.
Це неправильно. Ви шахраюєте!
Ти щойно сказала…
«Ні».
Мені.
-Пішли, Болотяний. -Прошу!
-Гайда! -Ні!
З Перекотиполем я розберуся згодом.
Як і з рештою цих паразитів.
Я ж усе з'їв. Усе до крихти.
Ні, благаю, пані Голобле!
Тільки не в душилку!
Я з'їв геть усе.
Будь ласка!
Тільки не в душилку! Прошу, тільки не туди!
Як бачите, діти, я завжди перемагаю.
А ви завжди програєте.
Бо ви слабкі, малі, нікчемні
й неважливі.
Буду я тим
Хто добереться до гілок найвищих
До вершин, де вітер свище
Тих, що лиш дорослий підкоряв
А я стану тим
Хто відповість на все на те колись
На що дорослий відповість
Який п’ятсот книжок прочитав
А я стану тим Хто щодня солодке їсть у дорозі
І вдягається у сукні, як на бал
У ліжку своїм цілий день просплю колись
А цілу ніч на фільми витрачу
І вже ніхто не вимкне мій канал
Я це зроблю
Буду я тим
-Буду я тим -Буду я тим
Хто має силу, щоб тягати всюди
Те, що завжди носять люди
Зі званням дорослих людей
А я стану тим
-Я стану тим -Я стану тим
Хто переможе злих страховищ лігво
Що чаяться десь під ліжком, і
Не згоден бути слабким
А я стану тим
Хто щодня їсть мармелад
І полюбить ігри мам, мовляв
Нудні, та це обман
У ліжку своїм
Цілий день просплю колись
Або під сонцем на піску морськім
І не згорю, хай кажуть це малим
Я це зроблю
Я буду тим
Хто переможе злих страховищ лігво
Що чаяться десь під ліжком, і
Не згоден бути слабким
Я це зроблю
Хай в житті бувають люті зливи
Та треба день у день робити все можливе
Бо тихенько скиглити й чекати дива
Це не для нас
Я стану тим
Навіть на середині всіх історій
Реальні переможці завжди невідомі
Це якби я знала кінець відразу
То я могла б сказати Від долі не втечеш
Пані Фелпс! Де тут книги про помсту?
У нас обмаль книг про помсту. Тобі хтось допікає?
Бо на таких найкраще діє, якщо розказати іншим.
Відразу. Забіяки люблять тишу.
Скажи вчительці. Чи директорці — це навіть краще.
Я, схоже, придумала новий розділ історії. Але попереджаю:
усе стає реалістичним.
Повільно акробатка пов'язала свій сліпучий білий шарф
на зап'ястя чоловіка.
На удачу, коханий.
Тоді вона стисла його в найміцніших обіймах на світі.
Так міцно, що йому здалося, що вона мало його не задушила.
І вони стали готуватися
до найнебезпечнішого трюку всіх часів.
Цирковий фокусник мав якось відімкнути замки,
вирватися з клітки
і спробувати врятувати дружину — і все це за 12 секунд.
Інакше її розірве на шматки!
Як тільки загорівся гніт, акробатка злетіла в повітря.
Одна секунда, дві… Глядачі затамували подих.
А вона злітала все вище й вище, над хижаками й вістряками!
Три секунди, чотири секунди.
Лиха сестра зловтішно спостерігала.
П'ять секунд, шість секунд.
Фокусник не зводив очей з жінки,
борсаючись у ланцюгах,
знаючи: найменша, найдурніша помилка
призведе до того, що він навіки втратить її і дитя.
Сім секунд, і раптом…
Вона розтисла руки!
Фокусник простягнув одну свою міцну руку,
щоб ухопити дружину й дитя.
-Вісім секунд! -Не можу дивитися.
Дев'ять секунд! Десять секунд! І…
І…
І… Одинадцять секунд!
Він ухопив динаміт і відкинув його якомога далі!
Ура! То в цієї історії все ж щасливий кінець.
Ні.
Ні, на жаль.
Ні! З нею все було добре? Вона вижила?
Вона зламала кожну кісточку свого тіла.
Крім кінчиків її тендітних пальців.
Вона таки дожила до пологів і народила їхню дитину.
Але сил більше не лишилося.
Люби нашу дівчинку.
Люби нашу донечку всім серцем.
Вона — все, про що ми мріяли.
І померла.
А тоді…
все стало ще гірше.
Що? Гірше?
Боюся, що так.
Бо фокусник був настільки добрим,
що ніколи й ні на мить не звинувачував лиху зведену сестру в цих подіях.
Більше того, він запросив її жити до себе, щоб доглядати за донькою разом.
Ні, не запрошуй її жити до себе.
Вона завжди була жорстокою до дівчинки,
змушувала її прати й мити цілий день. Кричала:
«Драй підлогу — і я не злитимусь!»
А коли дівчинка таки її видраїла, та стала ще зліша,
бо була жахливою шахрайкою!
Ненавиджу шахрайок!
І все це потай, тож фокусник нічого не підозрював.
Так і росла дівчинка з найзлішою, найжорстокішою,
найстрашнішою тіткою, яку тільки можна уявити!
Викличмо поліцію!
Пані Фелпс.
Це просто історія.
Що?
Так, звичайно.
Історія.
Просто ти реалістично розповідаєш.
Твій розум, Матильдо.
Для батьків ти, певно, як виграш у лотерею.
Так і є.
Вони завжди так кажуть.
Навіть кажуть:
«Ми так пишаємося тобою, Матильдо, ти для нас — як виграш…»
Так. Мені пора.
Це як виграш у лотерею!
Що?
Я?
Ти? Ні, ти — це як вступити в якусь погань.
Чи як виграти діарею, хлопче.
Я дівчинка.
Але як, Гарі?
Пам'ятаєш того бугая?
Виявляється, у нього багато друзів-бугаїв.
У яких повно грошей.
І всі хочуть машину класу люкс.
У мене була тільки купа чортопхайок, кожна намотала по 100 000 миль.
Тож я вчинив як справжній бізнесмен.
Як?
Я купив дриль.
Прикріпив його до спідометра й відкрутив назад.
Я відмотав пробіг на кожній із тих тачок,
а тоді продав їх бугаям, і в результаті…
Гроші!
Але ти їх обдурив!
Що ти сказала?
Ти їх обдурив. Так не можна було робити.
Ти просто шахрай!
От свиня мала!
Це через книжки, Гарі. Книжки й історії.
Невже?
Через книжки?
Знаєш, що я завтра зроблю?
Я піду в ту твою бібліотеку
і скажу тій старій шкапі, щоб більше тебе не пускала.
Що?
Вічно пхаєш носа, куди не просять.
Зухвала, мала нікчема!
Тієї ночі донька фокусника засинала в сльозах.
Вона ні слова не сказала про знущання лихої зведеної тітки.
Бо не хотіла ще більше ранити батька.
Це лише заохочувало жінку до більшої жорстокості,
аж доки одного дня вона не зірвалася.
Пхаєш носа, куди не просять!
Зухвала, мала нікчема!
І вона шпурнула її в смердючий,
темний, брудний льох, замкнула двері й пішла собі.
Але того вечора фокусник випадково повернувся додому раніше.
І почувши звуки доньчиного плачу,
він вибив двері.
Не плач
Я прийшов назавжди
Про жалі
Та страхи
Забувай уже назавжди
І вибач
За те, що був так далеко
Ти слізок не лий
Годі, дитинко
Зростати в журбі
Тобі
Невже мене так поглинуло власне горе,
що я забув про найважливіше?
Я так тебе люблю, доцю.
Я до кінця життя буду загладжувати свою провину.
Не край серця
Не сумуй, тату
Ми ж удвох тут
Забувай про всі жалі
Ти вибач
Тату, ти вибач
За те, що був так далеко
Що я тебе засмутила
-Минулися дні -Ти слізок не лий
-В самотині, ти знов при мені -Годі, дитинко
-Годі жити в журбі -Зростати в журбі
-Тобі -Тобі
Але коли дівчинка заснула,
фокусник почав думати про лиху зведену сестру,
і могутня лють стала здійматися в його серці!
Цей демон, це чудовисько.
Цькувати дітей — для неї забава?
Несправедливість та жорстокість тітки збурювали його душу,
вони спліталися в потужний смерч люті,
який рвався назовні.
Більше дівчинка його не бачила.
Бо додому він уже ніколи не повернувся.
А телекінезити вмієш?
У тебе ж великі мізки.
Вони вилазять через очі,
і можна пересувати речі силою думки.
ПЕРЕМОЖЕЦЬ 1
Матильдо. Це тобі.
Дякую.
Матильдо, тримай.
НІ!
Правда ж, гарний день, подружко?
-Лавандо, що відбувається? -Ти, бо ти — героїня.
На, Матильдо.
З яйцем і салатом, Стефані? Ну, знаєш!
Героїня?
Так. Ти очолила революцію.
-Яку революцію? -Ти сказала «ні» Голоблі.
Цього ніхто ще не робив.
Ти очолила революцію.
Ти сказала «ні» Голоблі.
Цього ніхто ще не робив.
Готові повеселитися?
Так!
Повеселитися?
Ти сказала «повеселитися»?
Наша робота — не веселити їх.
Ми тут не для того, щоб заохочувати чи няньчити їх.
Ми тут, щоб чавити їх, доки…
не перестануть смикатися.
Власне, я… Насправді я не вважаю, що… Що…
Ти се-се-серйозно? Се-се-серйозно гадаєш, к-когось це цікавить?
У цьому класі повно бунтарів,
і їх треба як слід провчити.
Беріть спортивну форму і на ходу вдягайте.
Розумієш, Дженні,
щоб навчити дитину, треба спершу зламати…
дитину.
Ви гаспидські сини та дочки
Цить, погань, слухай мовчки
Школа навсібіч уже смердить
Хоч і не кожний нюх це вловить
Та я впізнаю цю гидь
Це є той сморід непокори Що в розумниках сидить
Але вполює біса Директриса
Щезне ця гидота звідси
Дух революційний відворотний
Хто тхне отак із дітвори
Покаже мій урок фіз-ри
Виповзе таємний заколотник
Ходімо, шмаркачі.
Далі я сама, Дженні!
Коли хтось бунтує Він має інший піт
Що так неспортивно пахне
Я визначу вмить, як тільки засмердить
Душок свавільних прагнень
Поки бур’ян іще не так розрісся
Хапай і нищ корінчики малі
Поки черв’як ще малий
Відшукай і відрий
Висмикуй із землі
Смердота сваволі Душок міркувань
Огидні виступи дрібноти
Бридота сміливства Зухвалості гидь
Нестерпний вітер вільнодумства
У цих демонів сили мало
Якщо добре їх тріпало
Бо рятівний прочухан
Розвіє в головах туман
АГАТА 0 ПАРАЗИТИ 0
Прочухан, прочухан Він усуває весь дурман
Дрібноту, що шепочеться Або розхитує стільця
Базікає, гигикає Пліткує чи кахикає
Повернуть прочухани У нормальний стан
Борімося у школі Батогом і дисципліною
Проти зерна сваволі З отрутою зміїною
Той море часу згаює Хто вічно попускає їм
За вуха їх тягни І стануть тихими
Ображені, зневажені Надуті та забуті
Кому чогось бракує Я це швидко полікую
Я можу поділитися Рецептами учительства
Це прочухан, прочухан, прочухан!
Смердіння сваволі І спротиву гниль
Огидні вибрики дрібноти
Душок непокори Непослуху чад
І вільнолюбства нечистоти
Яка чемпіонка!
Агата Голобля зробила це знову!
Яка спортсменка, яка чемпіонка!
Я мрію про світ, де нарешті
Діти щезли, як сніг
І там ти, уяви лиш, замріяно їдеш
На білім коні
Уяви собі ліс і хатину
А в хаті папуга-дивак
Папугу звуть Зік І він уже звик
Відганяти усіх посіпак
Він каже Не віддавай конячок
Не віддавай їм свого
Ти розкажеш коню Про надію свою
Скаже кінь
Кінь
Іго-го.
Вона здуріла.
Ага!
Ну от, що є, те є
Ця погань тут і вже клює
Що буває мерзенніше, ніж непослух?
Що буває гидкіше в житті
Аніж сморід повстання?
Ніж дух бунтівний
Ніж дикий чад невиконання
Ніж запах сваволі
І спротиву гниль?
АГАТА 1 ПАРАЗИТИ 0
Я не зупинюся, доки крах
Не затремтить у цих очах
Аж доки не згорить у бунтарях
Ненависний дух
Дотла!
Так. Давай допоможу.
Це не вчителювання!
Це жорстокість.
Жорстокість? Ну, так. Звісно.
Туди, хлопчику.
Ти казала, буде весело.
Але… Але це невесело!
Панно Ласкава, ти жалюгідна!
Ти слабка.
Ти ганчірка.
Більше того, ти…
слабкодуха…
ящірка.
Ти!
Ні. Що? Я?
Ні, це не я. Я нічого не робив. Ні!
Не тягніть його за вуха.
Я з'ясувала, панно Ласкава,
за роки експериментів,
що вуха маленьких хлопчиків не відриваються!
Вони розтягуються.
Будь ласка!
Дай йому спокій!
Ти, тупе озлоблене мурло!
Як ти смієш.
Тобі не місце в цій школі.
Ти погань.
Я тебе розчавлю. Я тебе розтовчу.
Я тебе розтрощу одним махом.
Якщо чути слово «червоний»
Чи будь-які інші слова Чи насправді
Це вже гарантує Що цей мій «червоний» для когось
Той самий «червоний» Бо слово одне?
А якщо полетіти На швидкості світловій
То чи світло в руках тікатиме далі
Зі швидкістю світловою вперед
Припускаю, що так І, звичайно, не факт
Та мені видається, я просто була
Від початку на дивний влаштована лад
Ідеї непрохані розум полонять
Сюжети захопливі — як на долоні
А крім того, я крику терпіти не здатна
І шуму, який долинає з кімнат
І я мрію, щоб стих цей галас батьків
Телевізор, і хвилі розбурханих слів
Я, можливо, заплутано розповіла
Та мій гнів, що від цього зійшов джерела
Розгоряється й гасне звичайно за мить
А сьогодні горить Він у серці палає
В очах закипає
Вагання немає
Та клацає щось і навколо стає…
Тихо
Зненацька всі звуки десь щезли
Я на острові тиші
Це як десь між рядків зупинити роман
Чи завмерти, у лісі йдучи
Тихо
Зненацька влягається безлад
Я на острові тиші
Це неначе сховати в подушку лице
Чути серця удари лише
І хоч шуми там, хоч гримай
-Ти чула чи ні, зухвале жалюгідне… -Ворушаться губи
-Ідіотко! Ти, потворна… -Та вислови грубі
Розтануть, мов той димок
Довкола тиша
Хоча з цим тлом
Я в човні
…ти підступне хробаченя.
Що не зважає на шторм
Це кінець твого бунту.
Ти відчинила двері в пекло.
Ти чула? Я порву тебе на шмаття.
…жахлива, бридка, відворотна, гидотна…
Хто це зробив?
З вами все гаразд, пані Голобле?
Боже, тритон!
Він у… він у… він у моїх рейтузах!
Він у моїх рейтузах!
У мене тритон у рейтузах!
Так. Це було дивно.
Що ж. Усі повертайтеся в клас.
І прошу, до кінця дня поводьтесь якнайкраще.
Матильдо.
Я маю щось вам показати.
Дивіться, панно Ласкава.
Матильдо, якщо пані Голобля побачить…
Дивіться. Будь ласка.
-Думаю, нам пора, перш… -Чекайте.
Я підняла це самим поглядом.
Я дивачка?
Ти не хочеш випити чашечку смачного чаю?
Ні-ні. Не туди. Сюди.
Як ви думаєте, що це? Те, що я роблю очима.
А як це відчувалося?
Ніби якийсь вир.
Вир.
Але не поганий вир, а хороший.
Хороший вир.
Гаразд, давай подумаємо.
Я не експерт, і навіть не знаю, чи є експерти з вирів,
але, гадаю, це якось пов'язано з твоїм неймовірним розумом.
Маєте на увазі, що мізки не влазять мені в голову?
Тож їм треба вилазити через очі?
Ну, так. Саме це я і маю на увазі.
От ми й прийшли.
Де це ми?
Овва.
Учителям дуже погано платять.
Власне, так і є.
Але я ще бідніша, ніж учителі.
Розумієш, мій батько помер, коли я була малою.
Його звали Магнус. Він був дуже добрим.
Але… коли його не стало,
моєю законною опікункою стала тітка.
А вона була такою жорстокою й недоброю — ти навіть не уявляєш.
Коли я стала вчителькою, вона вручила мені рахунок.
Вона записала туди все.
Кожен чайний пакетик, кожен рахунок за газ, кожну банку квасолі.
Вона змусила мене підписати контракт, що я поверну все до пенні.
Правда?
Навіть показала документ про те, що мій батько віддав їй свій дім.
Але чи справді він, Магнус, зробив це?
Він що, просто віддав їй свій дім?
Я завжди думала, що це… підозріло.
Вона казала, що його смерть — нещасний випадок, але…
Ви думаєте, це вона його вбила!
Я не можу сказати точно.
Я тільки знаю, що через роки знущань із боку тієї жінки я стала…
жалюгідною.
Та одного дня я натрапила на цю хатинку.
Я закохалася в неї.
Я благала фермера-власника дати мені тут пожити.
Він подумав, що я божевільна, але…
погодився, і…
І тому ви живете тут.
Цей дім прихистить в непогоду
Його я своїм відчула вмить
Хай надворі дощить і злий грім гримить
Я готую для вас всі заняття
Я тут бачу уночі прекрасні сни
А отам, де столик стоїть
Зручно пити чаї
Хай не палац, маленький цей дім — він мій
Хай не палац, маленький цей дім
Але панно Ласкава, у неї дім вашого тата. У неї все, що належить вам.
Тішать погляд малюнки яскраві
Тут крізь вікна я дивлюсь на рідний край
Маю скарб — ці книжки
Вони немов живі
Я в той холодний час сюди зайшла
Жодна буря не страшна
Де тепло, бо не вщух упертий вогник
І я свій кут знайшла тут недарма
Хай не палац, маленький цей дім — він мій
Це власний мій кут
Тільки мій кут
Хай не палац, маленький цей дім — він мій
Власний мій кут
Тільки мій кут
Хай не палац, маленький цей дім
-Не плач -У цьому сховку мій
-Не сумуй, я прийшов назавжди -Змінився світ
І негоди щезли вмить
-Про жалі -Спалахнув
-Забувай назавжди -Серед бур упертий вогник
-І вибач за те, що був -Те, що зовні дощ і зимно
-Так далеко -Не гнітить мене
-Усе це нелегко -Усе це вогник обмине
Хай горить
Хай не палац, маленький цей дім — він мій
Хай не палац, маленький цей дім
Він мій
Звідки у вас цей шарф?
Дістався від батька.
А йому подарувала мама перед смертю.
-Вона була… -Акробаткою.
Ну, так, дійсно. Вона…
Звідки ти…
-А мій батько був фокус… -Фокусником.
Матильдо, звідки ти це знаєш?
То це були ваші батьки.
Що? Хто?
Люди в моїй історії.
Я думала, що вигадую її, але ж ні!
Вона про вас, про ваше життя.
Панно Ласкава, хто ваша тітка?
Насправді, Матильдо, вона мені зведена тітка.
Пані Голобля!
Це контракт, а контракт — не антракт. А контракт — не антракт!
Матильдо.
Матильдо, послухай!
Ти повинна все це забути! Ти маєш бути дуже обережною.
Пані Голоблю принизили, а вона здатна на страшні речі.
Я її не боюся.
А варто. Вона небезпечна.
Я теж.
«Багаті», — казав він.
«Бугаї», — казав він.
-«Я геній», — казав він. -Що тут коїться?
Пакуй речі, ми їдемо в Іспанію.
В Іспанію? Чому?
Пам'ятаєш тих здоровецьких тупих бугаїв,
яким батько, ідіот, продав розвалюхи?
Облиш, люба…
Виявляється, вони з клятої мафії!
І не такі вже й тупі.
Вони дали мені добу на те, щоб повернути гроші.
От тільки дехто їх уже потратив.
Завтра отримаю паспорти. І заберу тебе зі школи.
А як же пані Фелпс, Лаванда, Найджел, Аманда?
-А панна Ласкава? -Забудь!
Завтра ти побачиш їх востаннє!
МАТИЛЬДО, Я НА КНИЖКОВОМУ ЯРМАРКУ. СКОРО БУДУ. ЩО ТАМ ДАЛІ?
ВИБАЧТЕ, ПАНІ ФЕЛПС.
МОЖЛИВО, НЕ ВСІ ІСТОРІЇ ДОБРЕ ЗАКІНЧУЮТЬСЯ.
Учора в лісі стався акт вандалізму.
Тепер ви бачите його наслідки.
Ламаєте мої іграшки? Я зламаю ваші.
Клас панни Ласкавої, у їдальню, негайно.
Ходімо, діти. Усе буде добре.
Діти…
Як я можу бути вашою директоркою,
якщо ви анітрохи мене не боїтеся?
Якщо малеча не впісюється, хоч трішечки,
коли я заходжу в клас, тоді я…
погана наставниця.
Тому…
Сьогодні в нас буде контрольна з правопису.
Кожного, хто зробить хоча б одну помилку,
посадять у душилку.
Так не можна!
Та невже? І чому ж?
Через той учорашній…
інцидент, хочеш сказати?
То в нас є запасна душилка.
Ти!
Як пишеться, дай подумати…
«Тритон».
Т-Р-И-Т-О-Н. Тритон.
Що?
Звідки ти знаєш?
Нас навчила панна Ласкава. Вона чудова вчителька.
Нісенітниці!
Панна Ласкава — надто м'яка й добра,
щоб уміти хоч щось!
Ти!
Як пишеться те, що сидить у вас усіх?
Як пишеться «революція»?
Революція. Р-Е-В-О-Л-Ю…
Ц-І-Я. Революція.
Ти шахрайка, косички!
Вона не шахрайка! Просто знає правопис.
Я вчила їх з добротою, терпінням і повагою.
Як ти смієш вимовляти ці слова в моєму класі!
Ти. Шмаркачко.
Скажи, як пишеться…
«амчекалланаміалсептрицолістимосус».
Такого слова не існує.
Кажи, бо кину в душилку.
І попереджаю: там подвоєні літери.
А…
М…
Ч…
Е…
К…
А…
Л…
Лишенько…
А…
Мені прикро, але ти пропустила літеру.
Марш у душилку!
Кіт!
К-И-Ф. Кіт.
Я помилився, пані. Саджайте і мене в душилку.
-Що? -Пес. П-И-Ц. Пес.
І мене.
Лампа. Л-А-Б-Ф-А.
І мене.
Усіх у душилку не запхнете. Банан.
-Г-Т-А-А-Б…
Ану припиніть!
Я підготувалася!
Душилка для всіх і кожного з вас!
На землю!
Тепер, коли наша контрольна закінчилася,
можу сказати, що кожен із вас,
усі до єдиного, її провалили.
Розумієте, діти, у цьому світі
є переможці й невдахи.
І я тут…
Крейда!
Дивіться, крейда!
«Агато…
Це Магнус.
Поверни моїй Дженні…
її дім».
Хто це робить? Хто? Кажіть, негайно.
Ніхто це не робить. Це привид!
«А потім щезни».
О ні.
«Інакше я…
зроблю з тобою те…
що ти…
зробила зі мною!»
За ідіотку мене маєте?
Це дешевий трюк, як ті, що колись робив Магнус!
Ти мені не нашкодиш.
А я тебе знищу!
Ні!
Ні.
Це не може бути Магнус. Не може.
Дивіться! Матильда.
Бачите? Я нікуди не збираюся!
О ні. Годі.
Що ти робиш із моїм волоссям?
Косички! Ні!
Ні!
Ненавиджу косички!
Припини негайно! Кому сказано!
Постав мене! Опусти!
Опусти на землю!
Усе скінчено.
Тепер це моя школа.
Тікай.
О-о-о-о-о-о-о о-о
Відтепер не топтати їй мене
Відтепер не забрати в мене волю
Будьмо всі тепер, які ми є
Хай і часом дещо капосне коїм
Відтепер щезне всяка напасть
Відтепер мене кривдити зась
Відтепер буду вірити
Мамі, що я просто диво з див
Так!
Відтепер нас не спинять замки
Відтепер тут панують думки
Революційні Так, ми діти бунтівні
Лунають запальні Ідеї та пісні
Революційні діти Готові до борні
Час Голоблю побороти До роботи
Революційні діти Невгамовні, бунтівні
Лунають запальні Ідеї та пісні
Революційні діти Готові до борні
Час Голоблю побороти До роботи
Пора провчити злих нікчем!
Хокейна ключка вже зробилася мечем
Час уже помітити нас
Несімо крейду в кожний клас
Пишіть про злюку без прикрас
Ніхто не проти
До роботи!
Як зумієш, так напиши
Не помилишся, бо це крик душі
Почуттів і слів не глуши
Всі ми щось капосне коїм!
У неї правило — тихо сиди
Та це влаштовує нас не завжди
І Голобля вже не скаже нам «цить»
Хай бере свій молот — і шелестить
Скаже хтось тут, що бракує нам сил
Що ми всі жалюгідні, як пил
Що нас не гріх затоптати у бруд
Та не знав, що ми революційні
-І вирує в нас кров -Ми бунтівні
-Як хочеш -Співай
-Як хочеш -Пиши
Але почуттів у собі не глуши
Ти доріс уже давно до революцій
Ми діти революцій Невгамовні, бунтівні
Лунають запальні Ідеї та пісні
Революційні діти Готові до борні
Ти доріс уже давно
Давно, давно, давно, давно
Ми діти революцій Невгамовні, бунтівні
Лунають запальні Ідеї та пісні
Революційні діти Готові до борні
Ти доріс уже давно До революцій!
ПЕРЕКОТИПОЛЕ-МОТОРС
Ходімо!
Їдьмо, хлопче. Запізнимося!
Вона ж… Вибачте, їдьмо?
В Іспанію. Ми туди переїжджаємо.
У нас літак за 40 хвилин.
Чула? Прощайся давай!
Ні, Матильдо. Не їдь.
-Ні. -Не кидай нас.
-Матильдо, прошу. -Ні, Матильдо.
Це не я вирішую.
РЕВОЛЮЦІЯ
Дякую.
Пішли.
Та переставляй же ноги.
Так. У машину.
Де сісти мені?
Хай іде в кузов, Гарі. У неї чіпкі пальці.
-Не можна кинути його в кузов. -Хай Матильда живе тут зі мною.
Пане Перекотиполе, я б залюбки забрала Матильду.
Перепрошую?
Якщо вона хоче жити зі мною, звісно.
Я б піклувалася про неї з любов'ю, повагою й турботою…
Я б за все платила.
Ти б хотіла, Матильдо?
-Хвилиночку! -Гарі!
Хочете, щоб ми залишили нашу доньку тут із вами?
Як ти мене щойно назвав?
Ми запізнимося на літак!
Ти назвав мене… вашою донькою?
Якщо вона цього хоче.
Ну? Ти цього хочеш?
Хочеш… лишитися тут із панною Ласкавою?
Так.
Так, я… дуже хочу.
А ви хочете про неї піклуватися?
Так. Хочу.
У нас трохи мало місця.
Так.
Гаразд, хай так.
Авжеж.
Дякую.
Гарі!
Прошу!
Вона зробила це.
Прекрасно, от і добре.
-Гіп-гіп! -Ура!
Я давно жила
У книжці, в якій покірно йшла
За сторінками
Хто знав, що інший шлях є?
Навколо темрява снує Та сонце з нами
Настав час, і там, де імла
Волошками враз розцвіла
Незрівнянна блакить
Це ж треба, мені так щастить
Сталося щось чарівне
Ти відшукала мене
Я не мала мрій
-Я не мала мрій -Про те, щоб не скрізь іти самій
-Про те, що в мій світ увійде хтось -Що поруч буде хтось
Бо я гадала, що
-Я гадала, що -Продертися між колючок
-Я мушу прожити сама -Мушу сама
-Настав час, і там, де імла -Настав час, і там, де імла
Волошками враз розцвіла
-Незрівнянна блакить -Блакить
Це ж треба, мені так щастить
Сталося щось чарівне
Ти відшукала мене
КРАНТИЇМХОЛ
-Руку дала мені -Обережно. Лівіше.
ВЕЛИКА ДРУЖНЯ ШКОЛА
-Ідеально! -Сталося щось чарівне
Інші тепер у житті сюжети
Із тобою страхи не страшні
Ти поруч, і це головне
ДИРЕКТОРКА
-Темні скінчилися дні -Ми разом
Ти відшукала мене
Ти відновила мене
-Ти двері мені знайшла -Двері мені знайшла
-Я завдяки тобі -Я завдяки тобі
Раптом себе в собі відкрила
Ти відшукала мене
-Руку дала мені -І через це
Сталося щось чарівне
Інші тепер у житті сюжети
Ти відшукала мене
Руку дала мені
Сталося щось чарівне
Інші тепер у житті сюжети
Сталося щось
Чарівне
МАТИЛЬДА: МЮЗИКЛ
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова