Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
RODRIGO MARQUES U
R. M.!
Danas nisam mislio piti.
Zgodan si!
Lijepo da ste primijetili.
Drago mi je što vas vidim.
Živjeli. Hvala na ljubavi. Ovo će biti zabavno.
Naziv ovog nastupa je Kralj neotesanosti.
Zato sam bio jako sretan i iznenađen
što je Netflix kupio tu ideju.
Mislio sam da je čudno,
no to je tvrtka koja vjeruje.
Zato ću početi s objašnjenjem
zašto se predstava zove Kralj neotesanosti.
No prvo moram pitati, ima li ovdje maloljetnika?
Ondje? Kako se zoveš?
Mariana. Zamolit ću te da odeš.
Vratit ću ti novac.
Čeka te čokoladno mlijeko.
Šalim se, Mariana, opusti se. Ali čudno je, zar ne?
Predstava se zove Kralj neotesanosti,
a ne Kralj djece, tako da…
S ovom sam predstavom obišao Brazil,
a nedavno je u publici bilo devetogodišnje dijete.
Toliko dijete ne može ni svršiti.
U toj se fazi samo malo zatresete, kužite me?
Bum, bum, svršavam i ništa.
To sam zvao čistom drkicom.
Imaš nadimak?
-Buha. -Buha?
Dobro, zvat ćemo te Buha.
Došla si s mamom?
Tetom?
Poznaješ tu osobu, zar ne?
Trepni ako si u opasnosti.
Ako ti je Teta kupila Colu, ne znači da te može provozati.
Postao sam poznat kao Kralj neotesanosti
zbog emisije pod nazivom
A Culpa é do Cabral.
Sviđa vam se, super.
Ondje sam govorio o ljudima koji mi puše kurac, trljanju kurca po ljudima,
mom kurcu na licima ljudi, u grlima,
onima koji mi sjede na kurcu i mom kurcu i ljudima općenito.
I nikad nisam imao problema.
U šestoj sam sezoni rekao da sam lizao picu.
I evo nas.
Prozivali su me na svim društvenim mrežama.
Ljudi me nisu prestajali grditi. Pojavili bi mi se u IG porukama:
„Rodrigo, ovo je nečuveno! Gledam ovu emisiju s djecom.”
„Nisam ja kriv ako si u koma društvu.
Pozovi ljude kojima se sviđa.”
Buhi se sviđa, došla je na predstavu.
Ne razumijem.
„Rodrigo, ne shvaćaš, emisija se reprizira u 11 ujutro.”
Rekao sam: „Znam.
A znam i da možeš lizati picu u radno vrijeme.”
Štoviše, preporučujem. Ujutro nema ništa bolje
od džointa, tapioke i pice.
I još pospeš ribani kokos
gdje god poželiš.
No na džointu je malo čudan.
Predstava se zove Kralj neotesanosti, no zapravo nema veze s tim.
Iz produkcije su mi rekli: „Rodrigo, čuj.
Turneja tvoje nove predstave počinje u siječnju 2020.”
Nismo znali da stiže kraj svijeta.
Bilo je to u srpnju ili kolovozu 2019.
Rekao sam: „Siječanj?” „Da.” „To nije dovoljno vremena.
Za prvu mi je trebalo skoro deset godina.
Kako da novu pripremim u četiri - pet mjeseci? Zar ste ludi?”
„Sretno, Rodrigo. Već je u prodaji.”
Poludio sam.
Mislio sam da neću uspjeti.
Uvijek sam imao umjetnički san da napravim predstavu
u kojoj pričam samo jednu priču.
No po čemu je ta priča toliko zanimljiva
da ispuni cijeli nastup?
Zato sam krenuo unatrag, zaronio u uspomene
u potrazi za tom sjajnom pričom koju bih mogao ispričati.
I nisam našao ništa.
Još sam više poludio.
No sreća mi se osmjehnula.
Pozvali su me da nastupim u Fernando de Noronhi.
Nabijem vam na nos.
Je li tko kad bio u Noronhi?
Ti? Što radiš?
Doktorica? Razumijem.
Ekipa iz Noronhe.
Netko je iza dignuo ruku?
Ti. Što radiš?
Marketing, kul.
Je li tko s ove strane bio u Noronhi? Ajme, ova strana ne valja.
Gdje je ona druga? Ovdje.
Što ti radiš?
Odvjetnica? Mislim da neću više ništa reći.
Hvala što ste došli.
Razumijem zašto većina vas nikad nije bila u Noronhi.
Živite u São Paulu, a ja sam živio u Recifeu, puno bliže.
Ne tako blizu, 500 km.
Ne možeš otplivati.
A putem ima i morskih pasa, što je nezgodno.
Noronhu sam posjetio tek nakon života u São Paulu.
Pozvali su me na stand-up.
U Noronhi sam si porezao palac.
Mislio sam da je pomodno porezati palac u Noronhi.
Sad imam ožiljak i kad ljudi pitaju: „Rodrigo, što je to?”
kažem: „Noronha. A ti? Kako si?”
Odlučio sam napraviti nastup samo kako bih rekao da sam bio u Noronhi i porezao prst.
No mislio sam da naziv Bio sam u Noronhi i porezao prst
ne bi bio komercijalan.
Zato sam, kao mamac,
nastup nazvao Kralj neotesanosti.
S namjerom da namamim publiku.
I da ih, kad već budu ovdje, obavijestim
da su zapravo kupili karte za predstavu
Bio sam u Noronhi
i porezao prst.
Koja počinje sad!
Zabavite se.
RODRIGO MARQUES U
BIO SAM U NORONHI I POREZAO PRST
Vjerujete li da sam bio u Noronhi i porezao prst?
-„Kakav je to nastup u Noronhi?” -„To je četverodnevni festival.
Možeš ostati četiri dana i imati nastup od pola sata.”
„Savršeno, to želim. Četiri dana na otoku.”
A oni će: „Ondje ćete biti ti i Paulinho Serra.”
„Sjajno. Ovo mi je već najbolji dan u životu.”
Obožavam Paulinha. On je dragi prijatelj i jedan od najboljih komičara u zemlji.
„Četiri dana s Paulinhom? U Noronhi?”
-„Ima još.” -„Još?”
„Tu je i Tato iz Falamanse.”
Rekao sam: „Sjajno, još bolje.”
Jer to jest sjajno. Nema veze ako volite heavy metal.
Kad čujete: „Napisao sam tvoje ime u pijesku”,
odmah pokupite vibru.
Ne možete si pomoći.
Pomislio sam: „Ovo će biti ludo.
Idem u Noronhu. Neću ni spakirati hlače, samo kratke.”
Obukao sam Simpsonice i krenuo na aerodrom. I onda je počelo mrgođenje.
Mislim si: „Baš me briga, idem u Noronhu. Ja sam iznad toga.”
Osjećam se kao odvjetnik.
Uđem u avion, pun je doktora.
Dvojica tipova iza mene vode izrazito smislen razgovor
koji ću vam sada prenijeti.
Jedan se okrene drugome i kaže: „Hej!”
Drugi odgovori: „Ha?”
I tu počne razgovor.
„Jesi li znao, ako odeš roniti u Noronhi
i isti dan se ukrcaš u avion,
zbog promjene pritiska pod vodom i na visini
eksplodirat će ti glava.”
Molim, stari?
To ćeš zadržati između frenda i sebe?
Stjuardeso, ovaj tip ima poruku!
Ako roniš i letiš, najebao si!
Ode glava!
Paracetamol neće pomoći!
Sletimo u Noronhu.
Kad sletiš u Noronhu, dočekaju te federalni agenti.
Federalci u Noronhi na poslu nose kratke hlače.
Sjajno. U životu nisam vidio listove federalca.
Meni je to bilo novo. Listovi federalaca tako izloženi.
Kao da sam kod kuće.
Prošli smo, nisu našli travu, Paulinho je dobro sakrije.
Možda sam mu sada otežao život.
Onda smo se sastali s vodičem
koji je rekao nešto totalno nepovezano.
Pogleda nas i kaže: „Da znate, Bruno Gagliasso nije na otoku.”
„Tko te pitao, dovraga?”
„Samo da znate, ljudi uvijek pitaju.
Misle da se oglasi sirena kad Bruno stigne.
Orgije!”
A ja ću: „Čuj…
To s orgijama, reci mi nešto više.”
-„To nije istina.” -„Ne seri.
Na otoku smo, mora ih biti.
Ne želim sudjelovati, samo gledati. Voajer.”
Sigurno je krasno vidjeti Giovannu Ewbank dok se ševi s Brunom Gagliassom.
A onda se pojavi Bruna Marquezine. Jebeno krasan dan.
Pozovu me da se pridružim: „Rodrigo, dođi.” „Nisam vrijedan, puno vam hvala.”
Ne bih…
Ne bih htio pokvariti prosjek indeksa tjelesne mase na orgiji.
Došli smo u smještaj, ostavili stvari
i otišli na najbližu plažu, zabačenu uvalu.
Vodič nam je rekao da će nam se svidjeti jer je prilaz s mora
omeđen stijenama i grebenima, pa samo male životinje mogu ući.
Pomislio sam: „Super.” I tako smo stigli na plažu.
A Noronha je krasna, stvarno impresivna.
Tu smo ja, Paulinho, vodič i ta kristalno čista voda.
Ljudi iz marketinga znaju što govorim.
Posebna je.
Bio sam uzbuđen.
Izgledalo je kao da je vodič sve namjestio. Nikad nisam vidio ništa slično.
U moru je hrpetina beba morskih pasa, kao iz pjesme.
Impresivan broj beba morskih pasa iz pjesme.
Bili su posvuda.
Brdo. Bio sam uzbuđen i počeo objavljivati priče.
Paulinho je stariji, ne zna priče, on snima.
Vodič poviče: „Hej, Rodrigo!” A ja: „Što je?”
-„Ulazimo?” -„U auto, odlazimo?”
-„Ne, u more.” -„Što?
A psići iz pjesme?”
On će: „U redu je.” A ja: „Nije!”
On će: „Mali su.” A ja: „Mali morski psi. Doreci.
Do samog kraja, dobro?”
„To su bebe.” „Ne, stari. Nitko ne kaže: ‘Gdje je beba morski psić?’ Zar si lud?
Oni su predatori!
Ja sam iz Recifea, znam što morski psi rade.”
Onda se našalio, jer se ljudi šale s komičarima.
Očito je to dio našeg paketa.
U opisu našeg posla.
„Rodrigo, moraš shvatiti da se u Noronhi životinje nalaze u prirodnom staništu.
Zato ekosustav funkcionira savršeno.
Nema razloga da morskog psa zanima drugorazredno meso.
Rekao sam: „Trebat će ti više od uvreda da me uvjeriš da uđem, brate.
Osim toga,
što ako je morskim psima danas dan za brzu hranu?
A tu sam ja? Ne.”
Kad se odrekne proteinskih napitaka
neće navaliti na ovaj krumpir.
Paulinho Serra je ušao usprkos svim mojim upozorenjima: „Paulinho,
ostat ćeš bez ruke.”
Kad pitaju kako je Paulinho ostao bez ruke, reći ću: „Glupost!”
Počeo sam snimati
i na oko 25 metara ugledam vrlo bijelu curu.
Vrlo, vrlo bijelu.
Prebijelu.
Da je bila imalo bjelja, bila bi crna.
Preokrenula bi paletu boja.
Apsurdno bijela.
Sviđa mi se ova šala. Prodat ću je proizvođaču boja.
Približavao joj se morski pas.
Ne beba, bio je malo veći. Bio je…
Morski pas Buha!
Tinejdžer, morski pas ovisan o igri Free Fire.
Kad je to vidio, Paulinho ju je htio upozoriti.
Zato se popeo na prste i…
„Hej!
Shark!
Shark ide prema tebi!
Prema tebi!”
Cura je podigla ruku, nasmrt uplašena
i odvratila:
„Molim, buraz?”
Ona je bila iz Teresine.
Mislila je
da „shark”
znači „suho meso”.
„Kakav je to ludi prodavač suhog mesa?
Prodaje suho meso s dodatkom za koji nikad nisam čula.”
Možda je neka vrsta farofe iz Noronhe, ne znam.
Otišli smo, sramotili smo se.
Navečer smo otišli u bar.
Vodič nas je odveo u bar i rekao: „Ovako.
Nemojte previše popiti, sutra krećemo rano ujutro.
Budete li mamurni, začas ćete dobiti morsku bolest.„”
„Nisam siguran da želim ići.”
-„Bit će sjajno, Rodrigo.” -„Ne.”
-„Svi idu.” -„Tko svi?”
„Tato, njegova obitelj, djeva, žena, gomila lokalaca, zaboravio sam imena.
Ide Thalita Rebouças, kao i njezina prijateljica.
-Jeste li čuli za Thalitu Rebouças? -Ne.
Da, ne. Ako je i ne znate, svejedno.
Sjajna je osoba, jako mi se svidjela.
No njezino je pojavljivanje u ovoj predstavi vrlo kratko.
Gotovo je.
„Bit će glazbe, piva, roštilja, ronjenja.”
„Preskačem ronjenje.”
-„Samo ako želiš.” -„Ne želim.”
-„Odluči sutra.” -„Što ako odlučim odmah?”
Sutra rano ujutro uskočili smo u gliser i jurnuli.
Došli smo do dubine, bilo je nekoliko glisera.
Primijetio sam da svaki ima roštilj. To nisam znao.
A za roštilj je zadužen kapetan.
Vjerojatno dodatna gaža.
No bilo je otmjeno.
Tip s mornarskom kapom okreće odrezak.
Vrlo u stilu Kapetana Kuke.
Moj je bio drag stariji muškarac. Sjajan razgovor, opojan, o moru.
Pitao sam ga: „Ako nastavimo ravno, hoćemo li stići do Afrike?”
Rekao je: „Nemamo dovoljno goriva.”
Došao je vodič: „Hej, Rodrigo.” „Što ima?”
-„Ideš roniti?” -„Već smo razgovarali o tome.
Jučer se nisam kupao s morskim psićima.
Zašto misliš da danas bih s velikima? Zar si lud?”
Kaže: „Ovdje je puno bolje nego ondje gdje smo bili jučer.”
„Vidiš da jučer nije bilo tako dobro?
Prokužio sam te, dobri čovječe.”
„Ali ovdje nećeš ni vidjeti morske pse.”
„I to bi me trebalo utješiti?”
-„Ovdje ima samo limunskih pasa.” -„Nisam morski biolog.
Ta mi informacija ništa ne znači.
Kako bih trebao reagirati? ‘O! Zašto nisi rekao?’
Svi znaju da limunski psi ne grizu, samo peku za oči!
Nikad nisam pio capirinhu iz Atlantika!”
Čini se da Paulinho Serra ima velika muda.
Ničega se ne boji.
Nikad nisam vidio toliko zanemarivanje vlastitog života.
Posvuda pliva.
Vidi ražu i vrati se urlajući:
„Raža!”
Ja mu odvratim: „Bježi!”
On će: „Daj mi GoPro iz ruksaka, želim je snimiti.”
„Molim, Paulinho?”
-„Želim je snimiti.” -„Zašto?”
-„Želim imati snimke raže.” -„Idi na Google i upiši ‘raža’.
Postoje stranice i stranice, Paulinho.
U rezoluciji 4K.
Želiš li da ti pošaljem poster raže?
Poslat ću ti ga u stan, Paulinho.
„Ne, to je GoPro moje kćeri. Zamolila me za par snimki.”
„Ali zašto raža? Snimi roštilj.
Snimi plažu.
Kakav je zoom na tom sranju? Afrika je ondje.”
-„Rodrigo, raže su miroljubive.” -„Paulinho…
Ti nisi snimatelj Animal Planeta.
Raže su vrlo opasne.
Poznaješ li nekoga koga je napala raža, Paulinho?”
-„Ne poznajem.” -„Vidiš? Nitko ne preživi.
Ako stvarno to želiš, samo naprijed.
Hajde!”
I otišao je.
Raža ništa ne sluteći pogleda gore: „Kaj?”
Bila je sa sjevera.
Paulinho se vrati iscrpljen i zadihan, da mi GoPro i kaže: „Evo, pogledaj prirodu.”
Pogledao sam cijelu snimku, skoro osam minuta. Impresivno.
Paulinho Serra cijelo je vrijeme držao GoPro okrenut na krivu stranu.
To je snimka reakcija
Paulinha Serre koji gleda ražu.
Raža se ne pojavi ni u jednom trenu.
Do danas nisam siguran ni je li raže bilo.
On kaže da se vidi odraz u njegovim očima.
No moraš vjerovati.
Vodič nije odustajao: „Rodrigo?
-Nećeš ući u more?” -„Stari, rekao sam ti više puta.”
-„Stvarno je mirno.” -„Ne, buraz.”
-„Ne znaš plivati, to je.” -„Poštuj moje plivačko zaleđe.”
-„Što je onda?” -„Brate, stvar je u tome…
-Imam neke traume.” -„Kakve?”
-„Imaš vremena?” -„Da.”
„Onda slušaj.
Kad sam bio mlađi…”
Ne kao Buha.
Već sam utjecao na BDP, radio sam.
Počeo sam štedjeti, htio sam
otići u Afriku.
Točnije, u Južnu Afriku.
Sanjao sam kako ću ondje roniti s bijelim psinama.
To možda zvuči ludo,
no gledao sam dokumentarac
u kojem je rečeno da smo mi, ljudi, na vrhu prehrambenog lanca,
iznad svih životinja na Zemlji.
Mi smo na vrhu.
Netko je uskliknuo.
Pomalo čudno, ali takvi su ljudi.
Mi smo broj jedan
jer smo izumili oružje, aute, avione.
Ali ne mi. Mi smo ovdje, na lažnoj plaži. Da.
Neki ljudi…
Neki su stvorili sve to, a mi smo rekli: „Kul!”
Bijela je psina na drugom je mjestu.
Nenaoružana.
Ako ikada nauči držati kuhinjski nož,
najebali smo.
Zato sam htio iskoristiti trenutak u kojem smo mi prvaci,
pogledati bijelu psinu u oči i reći: „Što je, viceprvaku?”
To je moj mali Everest. Očito, riječ je o kontroliranom zaronu.
Roniš u kavezu protiv bijelih psina,
bace im nešto mesa,
bijele psine privuče miris krvi,
fotkaš ih, staviš na Instagram, uspjeh.
Međutim, nema jamstva da će se bijele psine zaista pojaviti,
budući da nisu zaposlenici agencije.
Zato taj problem visi u zraku.
A ako se ne pojave, ne vrate ti novac.
Ne.
Jer brod je bio ondje i meso je bačeno.
Onda dobiješ samo usranu vožnju,
pod morem s hrpetinom mesa.
Nikakav natpis to ne može uljepšati na Instagramu.
Bok, Fernando Abreu.
Mali princ.
Zauvijek si odgovoran za govedinu koju si pripitomio.
Beskorisno je.
Zašto nisam ušao? Jer sam vidio snimku tog tipa.
Tipa koji je mogao biti
bilo tko od nas, turist.
Navukao je odijelo…
Ne znam zašto je ta snimka online.
U odijelu, sa skupinom prijatelja.
Prije nego što prijatelji uđu, on uskoči sam. Bum!
Prije nego što ostali uđu,
pojavi se velika bijela psina,
pjeni se.
Sudeći po izgledu, pomislim, radi u pošti.
Nekome dostavlja paket.
Psina skoči.
Nisam znao da mogu skakati. Mogu.
Udari o tijelo broda
i padne ravno u kavez.
Neki su rekli: „Ajme.”
Bilo nas je 800. Zamislite da sam to gledao sam u sobi.
Lanac se olabavi
i kavez potpuno potone,
zajedno s tipom i viceprvakom.
A tip je nenaoružan.
Ne znam za vas, no bez oružja, ja više nisam prvak.
Čak ni naoružan.
Jer ga ne znam koristiti.
Mislim da sam ja daleko od top 100.
Jednom sam pobjegao od kapibare, pa…
Što sam zapravo…
mogao ponuditi u smislu opasnosti po džunglu?
Imao sam nastup u Rio Brancu. Poslije sam se opuštao u garderobi.
Odjednom je iz grma provirila glava kapibare.
Pogledala me u oči i…
I pojurila prema meni.
Mislim da me nije prepoznala.
Zato sam odlučio
pobjeći.
Mislio sam da je to najpametnija odluka
u tom trenutku.
Ne znam ni kako napadaju.
Što ako zaštitim trbuh, a ona me udari u lice?
To me stvarno brine.
Životinje bi se u svakom trenu mogle pobuniti protiv nas,
a nisam siguran da smo spremni.
Naša je vrsta puno krhkija nego što mislite.
Nego što mislimo. Stvarno.
Znate li koja je vrsta najopasnija po ljude? Svi misle da je lav.
Morski pas, nilski konj. Ne, komarac.
Ovolišni.
Mali, djevičanski seronja. Eto.
Ne možeš okupiti prijatelje da prebijete komarca.
Komarac dođe, ubode te i odleti. Malarija!
Samo tako.
Zaboravio sam je li četvrta ili peta najsmrtonosnija životinja po nas,
morski krokodil.
Slanovodni krokodil.
Ni ja nisam znao za njega i zato mislim da je opak.
Pojavi se i ljudi pomisle: „Što?
Ne bi li trebao biti u rijeci?” Bum!
Gotov si, a nisi ni dovršio pitanje.
Misliš: „Bio sam na plaži.
Otkud se pojavio taj jebeni plimni val?”
I uvijek sam se pitao koju bih vrstu
ja mogao pobijediti u borbi jedan na jedan.
Mislim da bih mogao pobijediti tuljana.
Jer tuljani,
oni nemaju ruke.
Tako da, jebi se, tuljane.
Odtuljani odavde.
Ništa od kravate.
Više ples oko šipke.
Polako kliziš prema tlu.
Poštujem brazilski jiu-jitsu.
Graciejeva pravila.
Nema ni hvata straga jer bi se pokliznuo
poput komada sapuna.
Mislim da mogu pobijediti goluba.
Golubovi mi idu na živce. Osobno je, znate?
Jer svako je ljudsko biće sanjalo o letu.
Golubovi mogu letjeti, ali to ne čine.
Radije bi prošetali.
Golubovi trkači.
Kao da vidite Airbus na autoputu.
-„Što ima, Airbuse?” -„Idem u Rio.”
-„Po tlu?” -„Da, stat ću u Pečenom piletu.”
Pečeno pile je čudno mjesto.
Ne prodaje pečene piliće. Što je s tim?
Otišao sam onamo i naručio pečeno pile. „Nemamo.”
„Ali tako se zovete.”
-„Imamo prženo.” -„Onda ćemo promijeniti znak.”
A golubovi lete u samo dva slučaja.
Da bi nam se posrali na glave…
Čini se da pate od guzne stidljivosti.
Druže se s frendovima i kažu: „Ekipa, idem se posrati, dobro?”
Odleti, istovari se i u povratku osuši guzicu.
Ili kad udarite nogom o tlo.
Onda se sjete: „Pa da, ja letim!”
Tri!
Tri puta zamahnu krilima do najbližeg pločnika.
„Idite vidjeti svijeta, dovraga! U Europu ili Oceaniju!”
Oni više vole glumiti beskućnike po gradu.
Jebeni šupljoglavci.
Ne kažem da želim pretući goluba.
Ne želim da me itko pogrešno shvati.
Ja sam pet-friendly tip.
Kao dijete sam imao ljubimce.
Moj je san bio imati
sibirskog huskyja, ali mama mi je zabranila.
Navodno zato što smo živjeli u Recifeu,
a husky je bio sibirski.
Tako da…
Na kraju smo zaključili
da bi to bila prevelika promjena.
Tako da, ako je itko tko je danas ovdje ili ovo gleda
veliki obožavatelj Luise Mell
ili Johna Wicka…
Želim da bude jasno da sam protiv okrutnosti nad životinjama.
Samo kažem da, kad bih se ikada morao boriti s golubom,
da bi se čovječanstvo pomaknulo za nekoliko mjesta
u poretku hranidbenog lanca, rekao bih: „Da.”
Spreman sam na tu borbu.
No ne izazivam goluba.
No za čovječanstvo, kad bi me seronja prvi napao,
začas bi zagugutao.
Ja sam za, dovraga!
Na brodu svi šize, tip je pod morem s psinom.
Ljudi ne prestaju vrištati.
To je bila kompilacija različitih jezika.
Tišina.
Pojavljuje se krv, puno krvi.
Puno krvi.
Ljudi još više pošize.
Psina otpliva. Ispada da je krv njegova.
Porezao se na izlazu.
Vjerojatno je dobro, sigurno pokazuje ožiljak
drugim psinama i govori: „Ovo mi je iz borbe sa svjetskim prvakom.”
More se umiri, krv se raziđe i izroni glava,
pričvršćena na tijelo.
Ljudi ga izvuku. Hoda veoma čudno.
No ja ne znam kako je hodao prije.
No djelovao mi je potreseno.
Stari, bilo je kao da… Ne.
Skinu mu masku i počnu ga ispitivati,
a on šuti. Posjednu ga, kamera mu zumira na lice.
Svi vrište, on je tih, zumira na oči.
Svi vrište, on je tih, zumira na jedno oko.
Svi vrište, on je tih, zoom na zjenicu.
Svi vrište, on je tih, kraj snimke.
Tad sam rekao: „Ja jebeno ne idem.”
Vidjelo se da je fizički neozlijeđen,
no u pogledu mu se moglo vidjeti
da će bar deset godina utorke i četvrtke provoditi na terapiji.
A moje zdravstveno to ne pokriva.
Ne spominjem da se vjerojatno usrao,
a odijelo se skida samo preko glave.
Tako da ostaje samo trag govana i srama,
od šupka pa sve do vrata, tako da ljudi mogu pitati:
„Nisi li ti faca za psine? Usrao si se, stari?”
A on će: „Ne, usrao sam se da psini natrljam oči.
Psina je dolje i ima konjuktivitis.”
Psina ispituje: „Ima li koga?
Ne znam što se dogodilo.
Bacili su meso. Mislio sam da je za mene i radosno poskočio,
udario o nešto, upao u kavez, ondje je bio tip, povikao: ‘Čekaj!’
Vjerujete li da si je tip zabo prst u guzicu pa meni u oko?
Dvaput!
Kakav je to jebeni potez, brate? Kakav?
A na izlasku sam se još i porezao!
Kad skužim taj kuhinjski nož, najebao je!”
Drugi je put bilo u Manausu. Idite ako možete.
Svi vi doktori.
Manaus je impresivan.
Grad je krasan, prekrasan. A kad idete u šumu,
kamo god pogledate, izgleda kao pozadina Windowsa.
Impresivno.
Vidio sam stablo: „Mislim da je prošli tjedan bilo na mom laptopu.”
Baš to stablo.
Sprijateljio sam se s lokalnim vodičem i rekao:
„Vodi me da sve vidim, sutra odlazim.
Želim vidjeti sve, šume, rijeke, Indijance, sve.”
Oduvijek sam lud za Indijancima.
Stvarno. Došli su ovamo prije nas, svašta znaju. Oni su prava stvar.
A vidim ih samo u školi na Dan Indijanaca, a to su moji prijatelji prerušeni u njih,
pa mislim da se ne računa.
Indijanci kovrčave kose.
Debeli Indijanci.
Svi znaju da su debeli zabranjeni.
Zato smo otišli.
Tip je rekao: „Rodrigo, posjetit ćemo indijansko pleme u srcu prašume.”
Rekao sam: „Može i na rubu.”
Hodali smo i hodali, bilo je jebeno daleko.
No pogledi su bili sjajni. I onda se iznenada otvorilo.
Šuma se otvorila, jebeno sjajno.
Ogromno indijansko pleme, divovsko.
Puno više kul nego u školi.
Vidjelo se da bi ti momci dobili dobre ocjene.
Sprijateljio sam se s Indijancem po imenu Kuiaiá.
Sjajno ljudsko biće. Sjajan Indijanac.
Kuiaiá je poput Enza u našem svijetu.
Počeli smo čavrljati.
Rekao mi je: „Rodrigo, nastaviš li ići ovim putem,
duboko u šumu…”
„Ne, ne idem.”
-„No ako odeš…” -„Ne, znam se. Od onih sam koji ostaju.
Ti si Indijanac i ovdje si. Što ću ja ondje?
Jesi li kad bio ondje?”
-„Nikada.” -„O čemu onda govoriš, Kuiaiá?”
„Budeš li deset dana i noći hodao u šumu,
vidjet ćeš pleme koje još nitko nije vidio.”
„A kako ti to znaš?”
„Rekao mi je šaman.”
„A ti padaš na šamanske spike?”
Nešto je rezbario dok smo razgovarali.
Kad je završio, pokazao mi je.
Bio je to drveni ljenjivac na vrpci s malenom ljuljačkom. Divno.
Rekao sam: „Ajme, sjajno. Bravo.” A on će: „Sviđa ti se?”
-„Oduševljen sam.” -„Stvarno?”
„Stvarno, ti si umjetnik.”
-„Želiš li ga?” -„Daješ? Naravno da ga želim.”
A on će: „Prodajem ga.”
„Kapitalizam je stigao dovde, je li, Kuiaiá?”
-„Želiš li ga?” -„Više ne.”
-„Zašto ne?” -„Mislio sam da je dar.
Nije da trebam preurediti dnevnu sobu.”
-„Uzmi ga da me se sjetiš.” -„Imam jebeno dobro pamćenje, Kuiaiá.
Fotkao sam, snimao.”
„Ozbiljno, Rodrigo, ovaj je poseban.”
„Kuiaiá, straga ih vidim još 80.”
-„Ali gledao si kako ga radim.” -„To je indijansko sranje, Kuiaiá.
Koliko košta?”
-„Pedeset.” -„Reala?”
Ne znam postoji li indijanska kriptovaluta.
No cijena je bila uvredljiva.
-„Stvarno? 50?” -„Da.”
„Jebote, Kuiaiá. Rekao sam ti da živim u São Paulu, zar ne?
Ondje postoji mjesto po imenu 25 de Março.
U ovom smjeru, 35 dana u dubinu šume.
Točno onuda.
Pronaći ćeš…
Pronaći ćeš pleme nekog tipa
gdje ćeš za 15 reala, Kuiaiá,
dobiti Spider-Mana
s mitraljezom.
Shvaćaš li da Spider-Man nema mitraljez?
To je dodatak
koji ti 25 de Março daje, a Marvel ne.
A ti mi želiš prodati nenaoružanog, drvenog ljenjivca za 50,
koji vjerojatno ne bi pobijedio ni tuljana?”
-„Ali ovo je ručni rad.” -„Naravno, Kuiaiá!
Tko bi gubio vrijeme na stroj za drvene ljenjivce?
Nije da su planetu potrebni toliko da primijeni fordizam
i pokrene traku za masovnu proizvodnju
da bi zadovoljio globalne potrebe za drvenim ljenjivcima!”
-„Koliko bi ti dao?” -„Ne želim te uvrijediti.”
-„Daj mi broj.” -„Kuiaiá…
Dat ću ti dva Spider-Mana.”
Mislio sam da je cijena poštena.
Kao i Kuiaiá.
Pogriješio sam što sam otvorio novčanik s jednom novčanicom.
Pedeseticom.
Kao da ste bili ondje.
Bila je pedesetica.
Kad ju je Kuiaiá ugledao…
U očima sam mu, po prvi put, vidio indijanski bijes.
Mislio sam da će me strijeljati.
Da mi ni bijeg neće pomoći.
Što ako je Kuiaiá neka vrsta snajperista?
Nisam raspoložen za hitac u glavu.
Kuiaiá je šutio duge tri sekunde,
što je jako neugodno između dvoje ljudi.
A još i više usred prašume.
Kad je napokon prekinuo tišinu, rekao je:
„Ovo je sjebano, Rodrigo.”
„Nisam znao, Kuiaiá. Nikad se ne bih tako cjenkao
da sam znao da imam 50. Imaš li 20 za vratiti?”
„Nemam.”
„Kako misliš biti šumski biznismen ako nemaš sitnoga?”
Sve što govorim u ovom nastupu je istina, no ono što slijedi,
na vašem bih mjestu posumnjao.
No odmah ću vam reći
da možete provjeriti činjenice koje slijede.
Kuiaiá se nagne udesno
i iz svoje tradicionalne torbice
izvadi POS aparat.
Rekao sam: „Jebi se, Kuiaiá!
Ovdje nema interneta, brate!
Nekoć bi bio zadovoljan s par zrcala.
A meni nudiš debitnu ili kreditnu?
Bilo je signala.
Do danas mi nije jasno kako. Signal usred prašume.
Ne znam kako.
Vjerojatno majmuni trče naokolo s ruterima na glavama.
Do danas me zanima kako je moglo biti signala na mjestu
na kojem te jaguar može samo zaskočiti
dok ti 4G odlazi kvragu.
Indijanac streama video
dok peca na Twitch TV-u.
Platio sam karticom.
Nubank.
Kreditnom.
Odmah sam dobio obavijest na mobitel:
„Rukotvorine Kuiaiá, d.o.o.”
Rekao sam: „Jebi se, Kuiaiá.”
Kupio sam ga, zapravo!
Visi mi na kvaki ormara.
Svaku večer pogledam ljenjivca i kažem: „Kuiaiá…”
I zaspem.
Moj lijek za smirenje.
Krenuli smo prema rijekama. U Brazilu imamo dvije, Negro i Solimões.
Njihove vode teku jedna do druge i ne miješaju se. Odbijaju se.
Ludo. To je stara stvar. Ne znam što je bilo, nisam ja.
Ondje kaže: „Stavi ruku u vodu.” Jesam. Bit će Rio Negro, hladna je.
Kad prijeđeš u Solimões, topla je. Kao da se Bog popišao u vodu.
A onda će tip: „Ovo je dobro mjesto za ronjenje. Roniš li?
Ljudi iz cijelog svijeta dolaze ovamo roniti i vrate se obnovljena duha.”
„Moj je duh dobro, puno hvala.”
-„Ne roniš?” -„Ne.”
„Zašto?”
„Jer su tu snimali Anacondu. Gledao sam je dvaput.”
-„U redu je.” -„Ti nisi gledao film.”
„Sve je u redu, samo se nemoj popišati.”
„Ne želim, ali zašto ne?”
Ni u filmu nitko nije pišao.
„Postoji riba zvana candiru.
Ako se popišaš, uvuče ti se u kurac
i jede te iznutra.”
„Zašto bih ušao u prostor tako agresivnom neprijatelju?
U Recifeu je moja mama govorila
da, ako se popišaš, klor u bazenu mijenja boju.
Ovdje u Manausu mi se kazna čini
trunku oštrijom.”
„Samo nemoj pišati. Ne možeš držati?”
„Naravno da mogu.
Problem je što sam u vodi, pojavi se zmija, ja se uplašim
i pobjeći će mi tri kapi.
A ne znam razlikuje li candiru pišanje od straha
i pišanje iz nepoštovanja prema njegovom domu.
A ako ih ne razlikuje,
može mi se zavući u kurac i napraviti svoje.
Ne želim ni znati što bi se dogodilo da se userem.
Pojavili bi se dupini sa strojnicama da me pojebu? Ne.
Neću riskirati.
Shvaćaš li zašto neću ući?”
„Ovdje je drugačije, u Noronhi si, ne u Južnoj Africi ni u Manausu.”
„Sve je to voda, buraz. Najveća opasnost na koju sam spreman je klor.”
-„Rodrigo, u redu je.” -„Ne idem, čuo si me.”
Cijeli je taj razgovor slušao Tato,
iz Falamanse.
Prišao nam je i rekao:
„Slušao sam vaš razgovor.”
Zapravo sam ovako znao
da je sve slušao.
Rekao je: „Nećeš ući?”
Rekao sam: „Nisi li ti sve slušao?”
Tato je pjesnik, glazbenik, skladatelj, umjetnik, razigran, dugokos.
Govori lijepe stvari,
mudre izreke, a onda te ostavi da ih prožvačeš.
Rekao je: „Rodrigo,
moja su djeca u moru.”
„Nisam ti ja kriv, Tato, ako ih ti ne cijeniš.”
„Rodrigo, ti i more, reciprocitet.”
„Tato, ne znam ni što to znači.”
„Priroda je apstraktna.
Ne možeš je dodirnuti.”
„Tato, jebi se.
Zajebavaš me? Kakvo jebeno dodirivanje, Tato?”
Tato je ovdje, zna da je ovo istina.
„To su limunski psi, brate. Ubojita Pepsi Twist.”
„Jesi li lud?”
Svi su ušli. Baš svi.
Ostali smo samo Kapetan Kuka i ja.
Pio sam, a kad pijem, ohrabrim se. „Kapetane Kuko!
Ako želite u more, ja čuvam utvrdu.”
Nije bio zainteresiran.
No vidio je da pijem i tretirao me kao dijete.
Dao mi je naizgled sjajnu ideju,
no kad sam se sutradan probudio, rekao sam: „Kapetane Kuko…”
Pitao me: „Rodrigo, bojiš se morskih pasa?
To je glupost! Samo se drži blizu broda.
Ako se morski psi pojave, prvo će naletjeti na druge.”
„To je istina, Kapetane Kuko.
Kad završe s predjelom,
ja ću već biti na brodu.
A ako se popnu za mnom, neću ni pokušavati bježati, zaslužili su.
Ne bih se usudio stati na put darvinizmu koji mi se odvija pred očima.”
Ušao sam.
Ušao sam u more s naočalama.
Vratio sam se razočaran.
Vidio sam da su naočale zakazale u svojoj jedinoj svrsi.
Povikao sam vodiču: „Buraz! Voda mi ulazi u naočale!”
Rekao je: „Pljuni i vrati ih na oči.”
„Molim te, ponovi glasnije jer sam čuo nešto apsurdno.”
„Pljuni i vrati ih na oči!”
„Tvoj je fetiš tvoja stvar!”
-„Tako se to radi!” -„Ne.”
-„Ozbiljno.” -„Zovemo korisničku službu.
Hajde, zajedno. Stavit ćemo ih na razglas.”
-„Rodrigo, samo pljuni i stavi ih.” -„Neću pljunuti i neću ih staviti.”
„Hoćeš da ja pljunem?”
„Nisam tvoja kuja.”
I riješio sam stvar na svoj način.
Zaronio sam…
„Podmorje Noronhe je impresivno.”
A tako sam se bojao da će me neki stvor zaskočiti.
I jest. Morska kornjača.
U vodi su silno okretne, to nisam znao.
Ne znam jesu li sve takve, no moja je imala nitro pogon.
Možda je upala u kitov vakuum
ili se kretala nizbrdo, nešto jest.
Netko ju je ubacio i rekao: „Miči se, dovraga!”
Bila je ogromna, pravi Michelangelo.
Projurila je pored mene. Nisam znao kako reagirati, pa sam viknuo: „Kornjača!”
Pod vodom to zvuči kao…
Ljutito me pogledala.
Bila je to kornjača aktivistica.
Gađala me slamkom.
Imala je Greenpeaceovu tetovažu na oklopu,
IBAMA-in bedž i Speedo kapicu,
kao i letke za projekt TAMAR.
Dala je gas i bijesno otišla.
Ja sam je mirno gledao i mislio: „Jebeno prekrasno stvorenje.”
A onda su naočale propustile.
Izronio sam, ispraznio ih, vid mi se razbistrio
i u daljini sam ugledao peraju.
Pomislio sam: „Super, dolazi smrt.”
Vratio sam se u brod,
s ugodnom tahikardijom,
sjeo na stolac i rekao: „Živ sam.”
Onda mi je zavibrirao sat. Pisalo je:
„Čestitke, Rodrigo, počeo si trčati.”
Taj sat nema pojma.
Vodič se približi brodu i kaže: „Što je bilo? Vrati se u more.”
„Ne.”
-„Zašto ne?” -„Ovdje je.”
-„Što?” -„Ovdje je, zvijer.”
-„Što?” -„Morski pas. Limunski ubojica.”
-„Ondje?” -„Glavom i bradom.”
-„Čekaj, provjerit ću.” -„Što?”
Koliko agencija plaća tim ljudima?
Pokažeš im gdje je smrt,
a oni se suoče s njom?
„Jedva čekam!”
I ode.
„Kakav je to jebeni dodatak na plaću?”
„Paulinho, vrati se u brod! Vodič je već izgubljen!
Dobar dečko, nije zaslužio smrt zbog fetiša s naočalama.”
Vodič se vratio za manje od pet minuta.
„Rodrigo, vraćaj se u more!”
-„Ne treba.” -„Vrati se!”
„Dobro je, hvala.”
-„To nije morski pas.” -„Što je?”
„Dupin.”
„Bojim se i njih.”
-Bojite li se vi dupina? -Ne.
Onda ste face.
Netko je rekao da ih nikad nije vidio.
To je super, baš slatko.
No nema nikakvog smisla.
Ja nikad nisam vidio granatu bez osigurača,
a znam da je se bojim.
No super je ako se vi ne bojite. Da nađem par… Vi ste par?
Koliko ste zajedno?
Tri godine? Baš lijepo.
Tri godine i osmomjesečni klinac.
To je to.
Igra je gotova, ha?
I ne bojite se dupina, sjajno. Kako se zoveš?
Luana. Čime se baviš, Luana?
Učiteljica? Što predaješ?
Radiš u vrtiću? Baš super, Luana.
Zaboravi bogatstvo, no to je baš lijepo.
Trebali bi te više plaćati, no sretan sam zbog tebe. Sigurno te ispunjava.
-Kako se ti zoveš? -Samuel.
Što ti radiš? Samuel i Luana.
Scenski radnik.
Scenski radnik? To je to, tip za promjene.
Došao je promijeniti okolinu.
Po cijelom svijetu.
Tri godine zajedno i odlučili ste proslaviti u Noronhi.
Neka bude svake četiri godine, kao Svjetsko prvenstvo.
Ukrcate se u avion, dođete u Noronhu,
ukrcate se u brod, odete do dubine i odete na ronjenje.
Samuel odluči ići prvi, obuće kupaće,
krasna promjena scene.
Luana je i dalje na brodu, predaje na Zoomu.
Roditelji drže djecu: „Gledajte učiteljicu!”
Samuel otpliva i ugleda dupina.
Sretan si, zar ne, Samuele? Jebote, dupin.
Čak mu i dovikne…
A dupin odgovori…
Pomisli: „Čovječe, dupin mi se približava.”
Samuel se uzbudi: „Hoću li ga moći dodirnuti”
Nego što, stari. Dodirnuti dupina? Što inače diraš? Kao scenski radnik…
Diraš sve jebene kulise, cijelu scenu.
Zamisli dupina, teksturu. Ludo.
Samuel je sve uzbuđeniji kako se dupin približava i vikne:
„Luana! Dođi u more, ljubavi! Imam iznenađenje za tebe”
Ne kaže joj kakvo.
Dupin se približi, kao da te poznaje.
Kao da je sa scene, tvoj prijatelj.
Ušuška ti se u naručje, mazi te.
Ti ga fino gladiš, Samuca.
Ovo je tvoj trenutak, Samuca. Tvoj.
Od repa do vrata, Samuca.
Kakva sreća.
Juliana brzo pliva prema tebi.
Rekao sam Juliana, ha?
Luana! Luana brzo pliva, GoPro joj je pričvršćen na glavu.
Luana brzo pliva.
Pauza za razgovor s publikom, odmah se vraćam.
Molim vas, ostanite ovdje.
Nedavno sam pročitao članak u kojem piše da su, nakon ljudi,
vrsta koju najviše zanima silovanje ljudi
dupini.
Nastavljamo s pričom?
Luana je plivala. Zar ne, Luana?
A Samuca je bio ondje, zar ne? Tu.
Gladiš ga i misliš: „Kako dobar dan.
Hvala agenciji.”
A dupin je…
Samuca je sav u rukama, a onda…
U tom trenu…
Dupin zaroni.
A roni bolje od tebe, zar ne, Samuca? Dupin je.
Počne ti kljunom spuštati kupaće.
Njegov kljun…
Dupini su jako pametni.
Treća najpametnija vrsta na planetu.
Iza nas i majmuna. A majmuni u Manausu nose Wi-Fi.
Zato zamislite što dupin može učiniti.
Kad su ti kupaće spuštene…
Nisam htio ovo reći, djeluješ kao kul tip.
Otvorimo srca i idemo dalje.
Ono za što si mislio, Samuele,
da je samo turističko milovanje,
bila je zapravo slatka predigra.
Dupin je, vrlo ukrućenog kurca,
pokazavši nevjerojatnu okretnost,
pomoću lubrikanta u vidu morske vode,
počeo jebati Samuela u guzicu.
Sa zastrašujućim ritmom.
Ovo je dupin koji te praši u dupe, Samuele.
Praši tako jako da se zapitaš imaš li maternicu, jer definitivno u nešto udara.
Kad god uspiješ izroniti, vikneš:
„Luana, ne dolazi!”
Glas ti je visok, dupin te jebe u dupe.
Luana stigne.
Čim je stigla, prvo je pomislila:
„Kakvo je ovo jebeno čudno iznenađenje?”
Zaroni i vidi
Samuelov očajnički pogled pod vodom.
Povikne: „Samuele!
Dupin te ševi u guzicu!”
Kao da ne znaš, ha, Samuele? Dupin te praši već dugo.
Samuca kaže: „Malo ću twerkati, možda seronja brže svrši.”
Upalilo je! Samuca je pametan, scenski radnik.
Dupin kaže: „Neću unutra da ne zatrudniš.”
Izvadi ga i svrši, jebeno puno sperme.
Počnete se utapati u spermi i morskoj vodi.
Brdo dupinove sperme i morske vode.
Buho, uživaš li u predstavi?
Pitomo, zar ne?
Mislim da jest.
Ako sutra Buha u školi ima sat o dupinima…
Zamislite poziv mami: „Vaša kći plače,
udara glavom o zid i viče: ‘Samo ne dupini!’”
Mislim da sam malo pretjerao.
Htio sam nešto dokazati.
Mislim da je toliko jasno.
Dupin
je otišao.
Kad svrše, odu.
Vi ste polako otplivali do broda.
Ne shvaćajući što se zapravo dogodilo.
Uđete u brod, a dobri kapetan peče roštilj.
Pita: „Hoćete li malo mesa?” Luana odgovori: „Nećemo ništa.”
Odete u toalet i počnete plakati. Suze i suze, more suza.
A onda iznenada začujete…
„O, ne. Dupin se vratio.”
Bio je to kapetan: „Ljudi, stigli smo do plaže.”
Iskrcate se, stanete na pijesak
i dobijete osjećaj sigurnosti, kopna.
No u mislima se i dalje pitate: „Što se ondje dogodilo?”
Zagrlite se. Prvi put možete dotaknuti jedno drugo
nakon čina.
Samuel preko Luaninog ramena,
na vrhu svog lakta
ugleda malu grudicu dupinove sperme.
Otrese je na tlo.
U ovom vas trenu želim pitati,
biste li vi
izbrisali GoPro snimku i zakleli se krvlju
da nitko od vas neće ni izgovoriti riječ „dupin”
ili biste svima rekli?
Tako je, ljudi. Tišina.
Mislite li da su doktorica,
cura koja se bavi marketingom ili odvjetnica ikome rekle?
To se ne događa.
Sve je to tajno.
Nitko nema hrabrosti otići na policiju i reći:
„Policajče, Flipper
nas je upravo sjebao. Želimo podnijeti prijavu.”
-„Kako je izgledao?” -„Mazno.”
Nitko se ne boji dupina jer je njihovo ime jezična zamka.
Završava s „N”, toga se nitko ne boji.
Zaprijete ti pištoljem i kažu: „Daj pare kad ti prijetin.” Zajebi.
Da se zove Dupzilla, vraga biste prilazili moru.
Dupzilla opali kita.
Poštujte Dupzillu.
A dupin…
Zato se kondomi zovu Trojan, lakše im se uvući.
Da se zovu Spermzilla, nitko ih ne bi htio.
„Spermzilla? To stavljaš da me poševiš?
Neće ići. U moju pičkicu ne stane Spermzilla.”
Ni Trojan nije dobar naziv. Dolazi od trojanskog konja.
Kakva je to oluja mozgova bila koja je dovela do tog naziva?
Jer osnovni je koncept trojanskog konja
to da ga neprijatelj prima i otvara.
A upravo to ne želimo.
Trebali bi se zvati Čuvar ili Lokot.
Ili nešto slikovitije: Ubojica kreme. To je super.
Rado bih u drogeriji rekao: „Paket Ubojica kreme, molim. Večeras žarim i palim.”
Nisam se vratio u more jer sam se bojao. No dobro je što se vi ne bojite.
Te sam noći
održao svoj stand-up nastup, zato sam bio ondje.
A kad je
nastup bio gotov, bilo je sjajno. Krasna publika u Noronhi.
Bio sam jako sretan.
Počeo je svirati Tato iz Falamanse.
Nije bila Falamansa, samo Tato.
I tako nitko ne bi rekao: „O, ne! Gdje je basist?”
Ljudi su bili sretni.
Počeo sam plesati s jednom curom. Sjajna noć.
A onda se, iznenada, napravio pit,
za vrijeme „Xote da Alegria”.
Jedan je par ponijelo, zabili su se u mene i curu.
Nogom sam prešao preko kamenčića, oštrog poput noža.
Zarezao mi je palac, a koža je rekla: „Jebote!”
I tada sam, u tom trenu,
porezao palac
u Noronhi.
Nisam ni…
Nije me bilo briga, mislio sam da je samo udarac.
„Takvih sam doživio puno. Nastavit ću plesati i pogledati poslije.”
Onda mi se noga počela lijepiti za tlo. „Čudno. Ne nosim čičke.”
Kad se cura odmaknula, pogledao sam
i ugledao lokvu krvi. „Krasno.
Ne mogu više plesati.” Potapšao sam curu po ramenu.
-„Dušo?” -„Da?”
„Čuj.
Moramo napraviti pauzu.”
-„Što je bilo?” -„Imam problem.
Nedaće.”
Potražio sam Paulinha. On je stariji, moj prijatelj.
Sigurno će imati riječi mudrosti da rastereti moje nemirno srce.
Nisam ništa osjećao, samo me brinula krv.
Uz adrenalin od nastupa i alkohol bio sam tup.
Rekao sam: „Paulinho, vidi ovo.”
Pogledao je stopalo, pa mene i rekao: „Izgubit ćeš palac!”
Ja sam tip koji se samo prepusti.
Čim mi je to rekao, palac je počeo pulsirati.
„O, ne! Izgubit ću palac!”
-„Bar smo u Noronhi.” -„Ne, Paulinho! Nazvat ću mamu.”
-„Zašto bi je zvao?” -„Moram nekome reći.
Mislim da je ona prava osoba. ‘Mama, znaš palac koji si mi dala? Izgubio sam ga.’”
Paulinho je bio očajan: „Tražit ću nosila da te izvedem.”
„Neću proći kroz publiku na nosilima. Nastupali smo, svi su nas vidjeli.
‘Rodriga na nosilima buba’, neće ići.
Traži kolica.”
-„Zašto?” -„Dostojanstvenije je.”
Donio je kurac.
Probio se naprijed vičući: „Teški teret!”
A ja sam skakutao za njim.
Krvario sam po ljudima i sav se uprljao.
Kad sam stigao, bio sam u komi. Sav krvav, gotov.
Podigli su mi nogu da zaustave krvarenje.
Krv mi je curila po majici, hlačicama, posvuda.
Izdaleka je izgledalo kao da sam zadobio osam ubodnih rana u borbi.
Ili bar četiri metka. Ljudi su bili izvan sebe od brige, vikali, zazivali.
A onda sam začuo…
„Nevjerojatno! Sada je stigao Bruno Gagliasso?”
Puno hvala, dame i gospodo. Ja sam Rodrigo Marques.
POSEBNE ZAHVALE
MAMA, TATA, BIGA I RAPHA, PRODUCENTI GUI I CAM,
BRAĆA IZ SVIJETA STAND-UPA I PRIJATELJI IZ DJETINJSTVA.
Prijevod titlova: Jana Bušić