Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
RODRIGO MARQUES
RM!
Dneska jsem nechtěl pít.
Sluší ti to!
Jsem rád, že sis všimla.
Moc rád vás tady všechny vidím.
To je na vás. Díky za přízeň. Dneska se pobavíme.
Název této show…
je Nepřítel dobrých mravů, takže
jsem se moc těšil a byl taky překvapený,
že se toho chopil Netflix.
Myslel jsem, že jsem podivín…
ale je to firma, která je věřící.
Takže začnu vysvětlením,
proč se to jmenuje Nepřítel dobrých mravů.
Ale nejdřív se musím zeptat, jestli tady máme nějaké menšiny?
Tamhle? Jak se jmenujete?
Mariana. Rád bych, abyste odešla.
Peníze vrátím.
A venku máte čokoládové mléko.
Dělám si srandu, Mariano. Vše v pořádku. Ale přijde mi to divné, víte?
Název show je Nepřítel dobrých mravů,
ne Nepřítel dětí, takže…
S touhle show jsem objel Brazílii
a nedávno jsem měl v publiku devítileté dítě.
Devítileté dítě se ještě ani neudělá.
V tomhle věku je to dost nejisté, víte?
Honíte a honíte. „Stříkám. Aha, tak nic.“ Prostě…
Říkal jsem tomu čistá ruka.
Mát přezdívku?
- Blecha. - Blecha?
Tak ti budeme říkat Blecho.
Jsi tu s maminkou?
Tetou?
Ale znáš tu osobu, že jo?
Pokud jsi v ohrožení, zamrkej.
Jen pro to, že ti tetička koupila kolu, neznamená, že jsi její.
Chci být znám jako nepřítel dobrých mravů
kvůli show zvané
A Culpa é do Cabral…
Fajn, že se vám líbí.
V té show jsem mluvil o lidech, co mi kouřili ptáka,
jak otírám ptáka o lidi, o jejich tváře a hrdla,
jak mi lidi sedí na ptákovi, jak na lidi stříkám,
můj pták a lidi obecně.
Nikdy jsem neměl malér.
V šesté řadě jsem řekl, že jsem někomu vylízal.
Tohle je výsledek.
Schytal jsem to na všech sociálních sítích.
Lidi mi dávali čočku, na Instagramu mi psali:
„Rodrigo, to je strašné! Na tu show se díváme s dětmi.“
„Není to má chyba, že máte tak hroznou společnost.“
„Si pozvěte lidi, kterým se líbí.“
Bleše se to líbí, přišla i na show.
Nechápu to.
„Rodrigo, pochop, ta show běží v repríze v 11 dopoledne.“
Já na to: „Já vím.
A taky vím, že kundu jde lízat i v pracovní době.“
Vlastně to doporučuju. Ráno není nic lepšího
než joint, tapioka a kundička.
Když se rozjedete, můžete si ji i posypat kokosem.
Ale joint bych k ní nedával.
Jmenuje se to Nepřítel dobrých mravů, ale nemá to s tím nic společného.
Můj produkční tým říkal: „Rodrigo, poslyš.
S tvou novou show pojedem na turné v lednu 2020.“
Nevěděli jsme, že přijde konec světa.
Tohle bylo v červenci nebo srpnu 2019.
Říkal jsem si: „V lednu? To nestihnu.
První show jsem psal skoro deset let.
Jak mám novou show napsat za čtyři, pět měsíců? Jste blázni?“
„Hodně štěstí, Rodrigo. Už prodáváme lupeny.“
Tak jsem začal vyšilovat.
Říkal jsem si, že to nezvládnu.
Vždycky jsem měl umělecký sen, že budu mít show,
kde povím jen jeden příběh.
Ale co bude na tom příběhu tak zajímavé,
že zabere celou show?
Tak jsem se do toho obul a začal vzpomínat.
Hledal jsem úžasný příběh,
který bych mohl povědět.
Ale na nic jsem nepřišel.
Tak jsem vyšiloval ještě více.
Ale usmálo se na mě štěstí.
Pozvali mě, abych vystoupil na souostroví Fernando de Noronha.
A máte to.
Byli jste tam někdy někdo?
Vy? Čím se živíte?
Doktorka. Rozumím.
Lidi z Noronhy.
Támhle vzadu? Hlásil se někdo?
Co děláte?
Reklama? Super.
Byl tam někdo z téhle strany? Bože, tahle strana je na nic.
Kde je ten další člověk? Tady.
Čím se živíte?
Právnička? Už si asi nechci povídat.
Díky za návštěvu.
Chápu, proč tam většina z vás nebyla.
Žijete tady v São Paulu. Já žil v Recife, to je mnohem blíž.
Zas tolik ale ne, asi 500 km.
Člověk tam nedoplave.
Po cestě jsou žraloci, to je na prd.
Noronhu jsem navštívil až poté, co jsem žil tady v São Paulu.
Pozvali mě, abych tam vystoupil.
A já si tam pořezal prst na noze.
Přišlo mi to fajnové, pořezat si prst v Noronze.
Teď tam mám jizvu a lidi se ptají: „Rodrigo, co to je?“
Já povídám: „Noronha, a vy? Jak se máte?“
Tak jsem se rozhodl udělat show, jen abych řekl,
že jsem byl v Noronze a pořezal se tam.
Ale název „Byl jsem v Noronze a pořezal si tam prst“
nebyl moc prodejný.
A tak jsem jako návnadu
svou show pojmenoval Nepřítel dobrých mravů,
abych nalákal lidi.
A jak budou tady, řeknu jim,
že si koupili lístky na show
Byl jsem v Noronze…
a pořezal si tam prst.
Která právě začíná!
Doufám, že vás bude bavit.
RODRIGO MARQUES
BYL JSEM V NORONZE A POŘEZAL SI TAM PRST
Věřili byste, že jsem byl v Noronze a pořezal se?
- „Jaká je ta show v Noronze?“ - „Rodrigo, je to čtyřdenní fesťák.
Na 30 minut tam vystoupíš, a můžeš zůstat čtyři dny.“
Já na to: „Supr, přesně to chci, čtyři dny na ostrově.“
A oni: „Budeš tam ty a Paulinho Serra.“
„Skvělé. Už teď je to nejlepší den mého života.“
Paulinha miluju. Je to můj velký kamarád
a jeden z nejlepších komiků u nás.
Povídám: „Čtyři dny s Paulinhem v Noronze?“
A oni: „Je toho víc.“ Já: „Víc“?
„Taky tam bude Tato z Falamansy.“
Já na to: „Lepší už to být nemůže.
Jsou skvělí a je jedno, jestli posloucháte Heavy Metal.
Když slyšíte: „I wrote your name on the sand“,
prostě si to užíváte.
Nemůžete si pomoct.
Povídám: „Tak to bude bomba.
Jedu do Noronhy, nebudu si ani balit kalhoty, jen kraťasy.
Obleču šortky se Simpsonama a jedu.“
Na letišti se to začalo kazit.
Říkám si: „Neřeš to. Jedeš do Noronhy. Tohle tě nevykolejí.“
Cítím se jako právník.
Nastoupím do letadla, které je plné doktorů.
Dva týpci, co seděli za mnou, vedli tu nejsmysluplnější konverzaci,
kterou vám teď zopakuji.
Jeden koukne na druhého a říká: „Čau.“
Ten druhý na to: „Čus!“
A začne konverzaci:
„Věděls, že když ve stejný den v Noronze podnikneš
volné potápění nebo potápění s přístrojem
a pak nasedneš na letadlo,
díky tlaku pod vodou a výškovému tlaku ti praskne hlava?“
A já na to: „Zopakuj to, kámo?
Necháš si to pro sebe a svého kamaráda?“
„Letuško, tenhle týpek chce něco říct!
Když se člověk potápí a létá, je v prdeli!
Vybuchne mu hlava!
Tylenol nepomůže.“
Přistaneme v Noronze.
Když tam přiletíte, přijdou vás přivítat federálové.
Federálové v Noronze nosí do práce kraťasy.
Moc se mi to líbilo. V životě jsem neviděl lýtka federála.
To pro mě byla novinka. Odhalená lýtka federála.
Cítil jsem se jako doma.
Prošli jsme, trávu nenašli. Paulinho ji umí dobře schovat.
Možná už ho odteď budou prohledávat pečlivěji.
Pak jsme se potkali s průvodcem.
Ten řekl něco nahodilého a pak dodal:
„Jen abyste věděli, Bruno Gagliasso tu není.“
Já na to: „Koho to zajímá?“
„Jen pro info, lidi se na to totiž ptávají.
Myslí si, že když dorazí, rozezní se sirény.“
„Orgie!“
Já říkám: „Heleďte…
o orgiích mi povídat můžete.“
- „Nic takového se tu neděje.“ - „Kecy.
Je to ostrov, jasně, že děje.“
„Já s tím nechci mít nic společného. Jen koukat.“
Musí to být krásné, když Giovanna Ewbank
šuká Bruna Gagliassa
a pak se přidá Bruna Marquezine. Jaký krásný šukací den.
Když mi řeknou, ať se přidám,
řeknu: „Nejsem hoden. Díky moc.“
Nedal bych to…
Nerad bych zvýšil BMI těch orgií.
Dorazíme na hotel, odložíme kufry
a jdeme na nejbližší pláž malý, skrytý záliv.
Průvodce povídá, že se nám to bude líbit, protože přístup
od moře je omezený kameny a útesy. Projdou jen malá zvířata.
To se mi líbilo.
Takže dorazíme na pláž,
Noronha je moc krásná, opravdu působivá.
Jsem tam já, Paulinho, průvodce a křišťálově čistá voda.
Lidi z reklamy ví, o čem mluvím.
Prostě paráda.
Jsem celý nadšený.
Bylo to, jak to průvodce naplánoval. Nic takového jsem nikdy neviděl.
Ve vodě plavalo žraločků jak nasraných. Jako v té písničce.
Neskutečné množství žraločků.
Žraločci všude, kam se podíváš.
Celá fůra.
Jsem nadšený a natáčím storíčka.
Paulinho je starší, storíčka neumí, tak filmuje.
Průvodce pak povídá: „Rodrigo!“ A já: „Copak?“
„Jdeme?“ Já na to: „Ty už chceš jet?“
A on: „Ne, do vody.“ A já na to: „Cože?
A co ti žraločci?“
On: „To je v pohodě.“ Já: „Ne, to není!“
„Jsou malí.“ říká. Já: „Malí žraločci. Dokonči větu.
Až do konce, dobře?“
„Jsou to mláďátka.“ A já: „To nejsou, kámo.
Nikdo z nich nehledá maminku. Blázníš?
Jsou to predátoři!
Jsem z Recife. Vím, co žraloci dokážou.“
Pak řekl vtip, protože to lidi před komiky dělají.
Asi jsme k tomu předurčeni, poslouchat vtipy.
Máme to v popisu práce.
„Rodrigo, pochop, že tady v Noronze
jsou zvířata ve svém přirozeném prostředí.
Takže ekosystém funguje přesně, jak má.
Není důvod, aby měl žralok zájem o druhořadé maso.“
Já na to: „Urážky mě do vody nedostanou, kámo.
Navíc,
co když dneska žraloci mají den bufetové stravy?
Tam mě nedostaneš. Ne.“
Když se žralok vzdá proteinového koktejlu,
nebude se cpát plovoucí bramborou.
Paulinho tam vlezl
navzdory mým varováním: „Paulinho, Paulinho,
přijdeš o ruku.“
Až se někdo zeptá, jak Paulinho přišel o ruku, řeknu z blbosti!
Začnu to natáčet
a asi 25 metrů od nás spatřím extrémně bílou dívku.
Extrémně bílou.
Jakože, super bílou.
Kdyby byla ještě bělejší, byla by černá.
Převrátila by paletu barev.
Nesmírně bílá.
Ten vtip se mi líbí. Prodám ho Primalexu.
Blížil se k ní žralok,
žádný žraloček, ale větší kousek, byl to…
žralok Blecha!
Žralok adolescent závislý na hraní počítačových her.
Když to spatřil Paulinho, chtěl ji varovat.
Takže se vyšponoval a začal…
„Haló!
Žralok!
Blíží se k vám žralok!
Blíží se žralok!
Blíží se žralok! Žraní!
K vám!“
Dívka zvedla hlavu, vystrašená k smrti,
a zakřičela na něj:
„Co říkáš, kámo?“
Byla z Teresiny.
Myslela si,
že „žralok“…
bylo „žrádlo“.
„Co to je za debilního prodavače?
Prodává po plážích jídlo, a ještě tomu říká žrádlo.“
Asi to je nějaká místní specialita, kdo ví.
Raději jsme šli, byl to trapas.
Večer jsme šli do baru.
Vzal nás tam průvodce, který povídá: „Moc nepijte,
zítra brzo ráno pojedeme na výlet.
A když budete mít opici, bude vám na lodi špatně.“
Říkám: „Nevím, jestli pojedu.“
A on: „Bude to skvělé.“ Já to zpochybnil.
- „Jedou všichni.“ - „Kdo všichni?“
„Tato, Tatova rodina, děti, manželka,
pár místních, jejich jména jsem zapomněl.
Jede Thalita Rebouças a její kamarádka.“
Znáte Thalitu Rebouças?
- Ano. - Ne.
Ano, ne… Asi je to fuk.
Je to skvělá osoba. Mám ji moc rád.
Ale její role v této show je velmi krátká.
Tímto skončila.
„Bude tam hudba, pivo, grilovačka, potápění.“
Já povídám: „Potápět se nemusím.“
On: „Uvidíte, podle chuti. Já říkám: „Určitě.“
On: „Zítra se rozhodnete.“ Já: „Jsem rozhodnutý.“
Brzy ráno další den naskočíme na motorový člun a jedeme.
Dojedeme na širé moře, kde je několik motorových člunů.
Všiml jsem si, že na každém byl gril. To pro mě bylo nové.
A grilovačku vede kapitán.
Asi nad rámec povinností.
Ale bylo to stylové.
Chlápek v námořnické čepici otáčí steak ostře na pravobok.
Celý kapitán Cook.
Ten náš byl moc milý starší chlap,
skvělá konverzace, do hloubky, na otevřeném moři.
Ptám se ho: „Chlape, když pojedem rovně po moři,
dojedeme do Afriky?“
On na to: „Nemáme dost paliva.“
Pak přišel průvodce a ptá se, jak to jde?
A prý, jestli jdu do vody. „Vole, to jsme už řešili.
Nešel jsem ani včera se žraločky.
Proč myslíš, že půjdu dnes s dospělákama? Blázníš?“
On na to: „Tady je to mnohem bezpečnější než včera.“
Já: „Včera mi to moc bezpečné nepřišlo.
Mám tě prokouknutého, chlape.“
On povídá: „Ale tady žraloka ani neuvidíš.“
Já: „A to mě má uklidnit?“
- „Tady jsou jen žraloci citronoví.“ - „Kámo, nejsem biolog.
Tahle informace mi nic neříká.
Jak mám na to asi reagovat. ‚Proč jsi to neřekl hned?'
Ježíši, každý přece ví, že tihle žraloci nekoušou,
jen vám vyštípou oči.
Já nikdy žádnou žraločí citronádu nechutnal.“
Paulinho Serra má dvě koule navíc.
Nebojí se ničeho.
Neznám nikoho, kdo by tak riskoval svůj život.
Plaval všude okolo.
Spatřil rejnoka a začal řvát:
„Rejnok!“
Já na to: „Zdrhej!“
A on: „Vytáhni mi GoPro z batohu, natočím ho.“
Já: „Co říkáš, Paulinho?“
- „Chci si to natočit.“ - „K čemu?“
- „Chci pořídit nějaké fotky.“ - „Jdi na Google a rejnoka si najdi.
Jsou tam toho mraky, Paulinho.
I ve 4K rozlišení.
Mám ti domů poslat plakát rejnoka?
Jeden ti domů pošlu, Paulinho.“
„Ne, je to GoPro od dcery, chtěla, ať jí něco natočím.“
Já: „Ale proč zrovna rejnoka? Natoč, jak grilujem.
Natoč pláž.
Dokáže to zoomovat? Afrika je tamhle.“
„Rodrigo, rejnoci jsou mírumilovní.“ Já povídám: „Paulinho…
Nejsi přece kameraman Animal Planet.
Rejnoci jsou hodně nebezpeční.
Neznáš nikoho, koho napadl rejnok, Paulinho?“
On: „Ne, neznám.“ Já: „Vidíš? Nikdo nepřežil.
S tím si zahrávat nechceš, ne? Jak je libo.
Do toho.“
A on odplaval.
Rejnok neměl ponětí, co se děje, a udiveně kouká.
Byl to severovýchodní rejnok.
Paulinho se vrátí vyčerpaný.
Vrazí mi to GoPro a říká: „Pohleď na tu krásu.“
Prohlédl jsem si celé video, skoro osm minut. Působivé.
Paulinho Serra měl GoPro celou dobu namířené špatným směrem.
Na videu byly…
jen reakce Paulinha Serry.
Rejnok se tam ani neukázal.
Doteď vlastně nevím, jestli tam nějaký byl.
Podle něho šel vidět v odrazu jeho očí.
Ale kdo ví.
Průvodce to nevzdával: „Tak co, Rodrigo?“ Říkám: „Co by?“
- „Nejdeš teda do toho?“ - „Chlape, už jsem to říkal.“
On: „Není se čeho bát.“ Já: „Ne, kámo.“
On: „Neumíš plavat, že jo?“ Já: „Respektuj mé plavecké dovednosti.“
„Tak proč teda nejdeš?“ ptá se. Já: „Kámo, jde o to,
že mám za sebou traumata.“ On: „Jaká?“
Povídám: „Máš čas?“ On kývl a já: „Tak poslyš.
Když jsem byl mladší…“
Ne jako Blecha.
Už jsem se podílel na HDP, pracoval jsem.
Začal jsem šetřit. Chtěl jsem jet do Afriky.
Konkrétně do Jižní Afriky.
Snil jsem o potápění s místními žraloky bílými.
Může to znít šíleně,
ale viděl jsem dokument,
kde říkali, že lidi jsou na vrcholu
potravního řetězce všech živočišných druhů na planetě Zemi.
Jsme na špici.
Někomu to udělalo radost.
Je to divné, ale je to tak.
Jsme číslo jedna,
protože jsme vynalezli zbraně, auta, letadla.
My konkrétně ne. My tady sedíme na falešné pláži.
Nějací týpci…
Někdo to všechno vymyslel a nám se to líbilo.
Žralok bílý je na druhém místě.
Neozbrojený.
Kdyby se jen naučil, jak držet kuchyňský nůž,
máme kurva problém.
Takže jsem to chtěl využít na max, dokud jsme na vrcholu,
podívat se žralokovi bílému do očí a říct: „Jaké to je být druhý?“
To měl být můj malý Everest. Samozřejmě to byl řízený ponor.
Ponoříte se do protižraločí klece,
oni vedle hodí maso,
žralok bílý ucítí krev,
vyfotíte se, dáte to na Insta, hotovo.
Nicméně neexistuje záruka, že se žraloci bílí vůbec ukážou.
Přece jen nejsou na výplatní listině žádné cestovky.
Takže je to dilema.
A když se neukážou, nevrátí vám peníze.
Fakticky.
Protože loď tam vyjela a maso bylo vrženo.
Pak je z toho jen zpackaný výlet,
kdy pod vodou plavete s kousky masa.
Tohle na Instagramu nespraví sebelepší popisek.
Caio Fernando Abreu.
Malý princ.
Jste navždy zodpovědní za hovězí maso, jenž jste si ochočili.
Je to k ničemu.
Proč jsem nešel do vody? Viděl jsem totiž video.
Od chlápka,
kterým mohl být kdokoli z nás, prostě turista.
Navlékl si neopren…
Ani nevím, proč je to na internetu.
Neopren na sobě, kamarádi po boku.
Než kamarádi vlezou dovnitř, skočí tam sám. Šplouch!
Než tam vlezou ostatní,
připlave žralok bílý,
nasraný žralok bílý.
Podle toho, jak to vypadalo, jsem si říkal: „Ten žralok je pošťák.
Někomu doručuje balíček.“
Žralok vyskočí.
Nevěděl jsem, že umí skákat. Fakt to umí.
Trefí trup lodi
a spadne přímo do klece.
Někteří lidi žasli.
Je nás tu 800. Představte si, jak se na to dívám sám na pokoji.
Řetěz se uvolnil
a klec se celá potopila
s tím chlápkem a živočichem na druhém místě uvnitř.
A ten týpek neměl zbraň.
Nevím, jak vy, ale bez zbraně se jako šampión necítím.
Vlastně ani se zbraní.
Protože s ní neumím.
Asi jsem ještě víc než na špici.
Jednou jsem utekl před kapybarou, takže…
Co bych teda asi mohl…
nabídnout v nebezpečné džungli?
Jednou jsem měl show v Rio Branco.
Po představení jsem relaxoval v šatně
a najednou z křoví vykoukne kapybara.
Podívala se mi do očí a…
Vystartovala na mě.
Myslím, že mě nepoznala.
Takže jsem se rozhodl
zdrhat.
Myslím, že to v té době bylo
velmi informované rozhodnutí
Ani nevím, jak kapybary útočí
Budu si chránit břicho a ona skočí a kopne mě do tváře?
Mám z toho docela vítr, víte?
Zvířata se totiž proti nám mohou kdykoli vzbouřit
a nejsem si jistý, že jsme připraveni.
My lidi jsme mnohem křehčejší, než si myslíte.
Než si myslíme. Fakticky.
Víte, kdo je pro nás nejsmrtelnější? Všichni si myslí, že lev.
Případně žralok, hroch. Ale ne, je to komár.
Prťavý hmyz.
Malý létající šmejd.
Na komára se nemůžete spolčit s kámoši a dát mu nakládačku.
Komár přiletí, kousne vás a odletí. Malárie!
Rychlovka.
Už nevím, jestli to je čtvrté nebo páté nejsmrtelnější zvíře pro lidi:
mořský krokodýl.
Slanovodní krokodýl.
Toho taky neznám,
ale myslím si, že je to drsňák.
Když se objeví, lidi zírají.
„Neměl bys být spíše v řece?“ Chlamst.
Je po vás, než dokončíte větu.
Říkáte si: „Bylo to na pláži.
Kde se ta zkurvená přílivová vlna vzala?“
Vždycky jsem si říkal,
kterým druhům bych se ubránil, kdyby přišlo na přímý souboj?
Řekl bych, že lachtanovi.
Lachtani totiž
nemají ruce.
Takže nasrat, lachtane.
Uvidíme se později.
Zámek nepřipadá v úvahu.
Bylo by to jako tanec u tyče.
Pomalé sklouznutí k zemi.
Respektuj brazilské jiu-jitsu.
Gracieovi jedou.
Ani škrcení by neuspělo, uklouzl by vám
jako mýdlo.
Asi bych se ubránil i holubovi.
Holuby nemusím. Je to osobní, víte?
Protože každý člověk někdy snil o tom, že umí létat.
Holubi to umí, ale nelétají.
Raději se prochází.
Běhají.
Je to jako vidět airbus na dálnici.
„Copak, airbusi?“ A on: „Mířím do Ria.“
„Po zemi?“
„Jo, vezmu to přes Roasted Chicken.“
Roasted Chicken je zvláštní místo.
Mají to ve jménu, ale neprodávají pečená kuřata.
Jednou jsem si tam jedno objednal.
„To nemáme.“ řekli mi. Já: „Ale máte to v názvu.“
- „Máme ale smažené kuře.“ - „Tak si přemalujte název.“
Jo, a ti holubi, létají jen za dvou situací.
Buď aby se nám vysrali na hlavu…
Holubi se stydí za svůj zadek, víte?
Kecají s kámoši a řeknou:
„Lidi, jdu se vysrat, ok?“
Odletí, uleví si a pak si očistí prdel po cestě zpět.
Anebo když zadupete nohama.
Pak si vzpomenou: „Vlastně jo, já umím létat!“
Za třetí!
Třikrát zamávají křídly na nejbližší chodník.
„Leťte objevovat svět, sakra. Do Evropy nebo Oceánie.“
Raději si na náměstí hrajou na bezďáky.
Debilní ptačí mozky.
Neříkám, že bych chtěl zmlátit holuba.
Nechci, aby mě někdo pochopil špatně.
Zvířátka mám rád.
Jako kluk jsem míval mazlíčky.
Mým snem bylo mít
sibiřského huskyho, ale máma mi to zakázala…
Prej protože žijeme v Recife
a husky na Sibiři.
Takže…
jsme se shodli.
Bylo by to moc velké vysídlení.
Takže pokud je někdo z vás tady nebo u obrazovek
fanouškem Luisy Mell
nebo Johna Wicka…
rád bych ujasnil, že jsem proti násilí na zvířatech.
Jen říkám, že kdybych se měl někdy utkat s holubem,
aby lidstvo poskočilo o pár příček nahoru
v potravním řetězci, neodmítl bych to.
Na tento souboj jsem připraven.
Ale jinak žádné holuby nevyzývám.
Nicméně pro lidstvo a pokud by mě ten zmetek napadl první,
pěkně bych mu nacukroval.
Jsem zvěř, sakra.
Všichni na lodi šílí. Chlap je pod vodou se žralokem.
Lidi nepřestávaj křičet.
To byla kombinace různých jazyků, pro vás.
Ticho.
Na povrch začíná vyplouvat krev. Spousta krve.
Krvavé lázně.
Lidi šílí o to víc.
Žralok odplave. Patrně to byla žraločí krev.
Po cestě ven se pořezal.
Asi je v pohodě, je to žralok bílý, musí přece kámošům
ukázat nějaké jizvy. „Tohle je ze souboje se světovým šampionem.“
Voda se zklidní, krev zmizí a vynoří se hlava
držící na těle.
Lidi toho chlápka vyloví. Jeho chůze je dost zvláštní.
Ale nevím, jak chodíval předtím.
Každopádně vypadal, že se ho to dotklo.
Říkám vám, bylo to něco jako… Ne.
Sundají mu brýle a začnou mu klást otázky.
On je jako pěna. Posadí ho a namíří na něj kamery.
Všichni křičí, on nic. Záběr na oči.
Všichni křičí, on nic. Záběr na jedno oko.
Všichni křičí, on nic. Záběr na zornici.
Všichni křičí, on nic. Video končí.
V tom okamžiku jsem si řekl: „Tam kurva nejdu.“
Šlo vidět, že je fyzicky bez újmy,
ale v jeho pohledu bylo vidět,
že dalších deset let bude každé úterý a čtvrtek docházet na terapii.
A na to zdravotní pojistka neplatí.
Nemluvě o tom, že se možná posral
a neopren jde sundat jen, když ho taháte nahoru.
Takže si od zadnice až ke krku
nakreslíte čáru plnou hoven, aby se lidi mohli ptát:
„Nejste ten frajer s tím bílým žralokem? Ale posrat se?“
Chlápek: „Ne, posral jsem se, abych to vytřel žralokovi do oka.
Teď tam plave s rudýma očima.“
Žralok povídá: „Pofoukáte mi to, prosím?
Nevím, co se stalo. Hodili tam maso.
Myslel jsem, že pro mě. Tak tam plavu a pro radost si vyskočím.
Něco trefím, padnu do klece, tam stojí chlápek, tak řvu: ‚Počkat!'
Věřili byste, že si strčil prst do zadku a vypíchl mi oko?
Dvakrát!
Co to má být kurva za útok, kámo?
A po cestě ven jsem se ještě řízl.
Jestli se naučím s kuchyňským nožem, je v prdeli.“
Podruhé to bylo v Manaus. Jestli tam můžete, jeďte.
Vy všichni doktoři.
Manaus je úchvatné místo.
Krásné město, nádhera. A když se vydáte do lesa,
ať se podíváte kamkoli, je to jako tapeta z Windowsů.
Působivé.
Pamatuju si, jak jsem jeden strom dokonce poznal, měl jsem ho jako spořič.
Týden zpět. Stejný strom.
Skamarádil jsem se s průvodcem, kterému povídám:
„Ukaž mi toho co nejvíc, zítra odjíždím.
Chci vidět lesy, řeky, indiány, všechno.“
Do indiánů jsem byl vždycky blázen. Vážně. Byli tady dřív, takže toho dost ví.
Jsou vážně něco.
A já indiány viděl jen ve škole, v Den indiánů.
Navíc to byli mí kámoši oblečení za indiány,
takže se to asi nepočítá.
Kudrnatí indiáni.
Tlustí indiáni.
Všichni ví, že tlustí indiáni jsou zakázaní.
Tak jsme vyrazili.
Průvodce říká: „Rodrigo, navštívíme kmen indiánů
žijící v srdci lesa.“
Já na to: „Stačí na okraji.“
Tak jsme šli a šli, bylo to kurva daleko,
ale okolí bylo nádherné. Najednou se před námi vše otevřelo.
Lesy se otevřely, kurva krása.
Obrovský indiánský kmen, ohromný.
Mnohem drsnější než ve škole.
Ve škole by tihle indoši váleli.
Spřátelil jsem se s indiánem jménem Kuiaiá.
Skvělý člověk. Skvělý indián.
Kuiaiá je hrozně oblíbené indiánské jméno.
Dali jsme se do řeči.
A Kuiaiá povídá: „Rodrigo, když tudy půjdeš dál,
dojdeš do hlubokého lesa…“ Já na to: „Ne, tam nejdu.“
„Ale kdybys šel…“ Říkám: „Ne, znám se.
Jsem s těmi, co zůstávají.
Ty jsi indián a jsi tady. Proč bych tam sakra chodil?
Byl jsi tam někdy?“
On na to: „Nikdy.“ Já: „Tak o čem to mluvíš?“
On: „Když půjdeš lesem deset dnů a deset nocí,
dorazíš ke kmenu, který ještě nikdo neviděl.“
„Jak to víš?“ ptám se.
On: „Řekl mi to šaman.“
Já: „A ty mu na to skočíš, Kuiaió?“
Když jsme si povídali, něco vyřezával.
Když to dokončil, ukázal mi to.
Byl to dřevěný lenochod na provázku s malou houpačkou. Krása.
Povídám: „Ty jo, to je moc pěkné. Super.“ On na to: „Líbí se ti?“
Říkám moc. A on: „Opravdu?“ Tak povídám, že jo, že je umělec.
Pak mi to nabídl a já udiveně: „Ty mi to dáváš?
Jasně, že to chci, Kuiaió.“
On: „Nedávám, prodávám.“
Povídám: „Kapitalismus dorazil až sem, viď?
On: „Chceš to?“ Já: „Ne, už to nechci.“
On se ptá proč a já říkám, že jsem myslel, že je to dar.
Vysvětlil jsem mu, že doma
vyloženě nepotřebuju další dekorace.
On: „Ber. Na památku na mě.“
Já: „Kuiaió, mám docela dobrou paměť.
Navíc jsem si to tu zdokumentoval.“
On: „Vážně, Rodrigo. Tohle je jedinečné.“
Já povídám: „Tamhle jich vidím dalších 80.“
On: „Ale tuhle jsi mě viděl dělat.“ Já: „To je indiánská blbost.
Za kolik to je?“
Povídá: „Padesát“. Říkám: „Realů?“
Nevím, jestli není nějaká indiánská kryptoměna.
Ale říkal jsem si, že je to nehorázná cena.
Říkám: „50? To fakt?“ On zakýval a já: „Sakra, Kuiaió.
Říkal jsem ti, že žiju v São Paulu, ne?
Existuje tam místo zvané 25 de Março.
Je to tudy, 35 dnů hlubokým lesem.
Přímo tudy.
Najdeš tam…
Najdeš tam kmen nějakého týpka…
kde za 15 realů…
seženeš Spider-Mana
s kulometem.
Uvědomuješ si, že Spider-Man ani kulomet nepoužívá?
To je přidaná hodnota…
kterou ti nedá Marvel, ale dostaneš ji na 25 de Março.
A ty mi chceš prodat neozbrojeného dřevěného lenochoda,
který by si neporadil ani s lachtanem, za pade?“
On odvětil: „To je ale ruční výroba.“ Já říkám: „Jasně, že je.
Kdo by plýtval časem na přípravu stroje, co vyrábí dřevěné lenochody?
Lidi je nepotřebují, aby jako kdysi Ford
vytvořili sériovou montážní linku,
aby se vyhovělo světové poptávce po dřevěných lenochodech!“
- „Kolik bys za něj zaplatil?“ - „Nechci tě urazit, Kuiaió.“
On na to: „Řekni částku.“ Já na to: „Kuiaió…
Dám ti dva Spider-Many.“
Říkal jsem si, že to je fér cena.
To samé Kuiaió.
Chybou ale bylo, že jsem otevřel peněženku, kde byla jediná bankovka.
Pade.
Je to, jako byste tam byli.
Byla to padesátka.
V okamžiku, kdy ji Kuiaiá zahlédl,
spatřil jsem poprvé v jeho očích tu indiánskou vervu.
Říkám si: „Teď po mě vystřelí šíp.
Asi ani nemá cenu utíkat.
Co když je Kuiaiá indiánský odstřelovač?
Nerad bych schytal brazilské dřevo do hlavy.“
Kuiaiá mlčel tři dlouhé sekundy,
což je mezi dvěma lidmi dost dlouhé trapné ticho.
Hlavně, když jste uprostřed lesa.
Když nakonec prolomil ticho a začal vykřikovat:
„To je na hlavu, Rodrigo.“
Já na to: „Já nevěděl, Kuiaió. Nikdy jsem nesmlouval.
Kdybych já jen věděl, že mám 50. Máš 20 nazpět?“
On že ne.
Tak říkám: „Jak chceš být lesní obchodník, když nemáš drobné?“
Vše, co říkám v této show, je pravda, ale co vám povím teď,
být vámi, tak jsem podezíravý.
Zmiňuji předem,
že si můžete ověřit následující fakta.
Kuiaiá se nakloní doprava
a vytáhne ze své indiánské tašky přes rameno
terminál na platební karty.
Říkám: „Vyser si oko, Kuiaió.
Nemůže tu být ani připojení, kámo.
Za starých časů by sis vzal zrcadlo.“
On: „Debetka nebo kreditka?“
Připojení fungovalo.
Dodnes nevím, jak je možné, že byl uprostřed lesa signál.
Nechápu.
Asi tam běhaly opice s routery v rukách.
Dodnes to nechápu. Jak může být signál na místě,
kde na vás může skočit jaguár,
zatímco surfujete na 4géčku.
Byl tam i indián, co streamoval,
zatímco rybařil na Twitch TV.
Zaplatil jsem kartou.
Nubank.
Kreditka.
Na mobil mi hned přišlo oznámení.
„Kuiaióvy ruční práce, s.r.o.“
Říkám: „Jdi do prdele, Kuiaió.“
Fakt jsem si to koupil.
Visí mi to na klice od skříně.
Každou noc se tomu lenochodovi podívám do očí a řeknu: „Kuiaiá…“
A usnu.
Je to můj bromazepam.
Vyrazili jsme k řekám.
V Brazílii jsou dvě. Rio Negro a Solimões.
Tečou bok po boku, aniž by se smíchaly. Setkávají se a rozchází.
Šílené. Je to starý spor. Nevím, co se stalo, já nic.
U řeky mi řekli, ať dám ruku do vody.
Dám ji tam, určo Rio Negro. Studená.
Když zkusíš Solimões, je teplá. Jako by se do ní Bůh vymočil.
Pak mi chlápek povídá: „Rodrigo, tohle je super místo na potápění. Chceš?
Potápí se tu lidi z celého světa,
odchází totiž jako znovu stvoření.“
Já na to: „Nepotřebuju se znovu stvořovat, děkuji.“
On: „Nepotápíš se?“ Já: „Ne.“ Ptá se: „Proč?“
„Páč tu točili Anakondu, viděl jsem to dvakrát.“
On: „Dobrá, to nic.“ Já: „Ty jsi to neviděl.“
On: „To nic, hlavně nečůrej.“
Já: „Nechce se mi, ale proč bych nemohl?“
Ve filmu nikdo nečůral.
„Žije tu ryba vandélie obecná,
která ti, když čůráš, vleze do ptáka
a sežere tě zevnitř.“
Já na to: „Proč bych se potápěl na místě s tak nepřátelským zvířetem?
V Recife mi máma říkávala,
že když se vyčůrám, chlór v bazénu změní barvu.
Tady v Manaus mi tenhle trest
přijde o něco krutější.“
„Prostě nečůrej. Udržíš to?“ ptal se.
Já na to: „Jistě.
Problém je, že budu ve vodě. Ukáže se had, já se leknu,
dojde k úniku tří kapek.
A jak mám vědět, jestli vandélie dokáže rozlišit mezi chcancem ze strachu
a chcaním z čisté neúcty na její domov.
Pokud to nerozpozná,
může mi vlézt do ptáka a rozjet to.
A to nechci vědět, co se stane, když se poseru.
Připlavou delfíni s kulomety a opíchaj mě do prdele? Ne.
To nebudu riskovat.
Už chápeš, proč nejdu do vody?“
„Tady je to jiné, Rodrigo, Noronha není Jižní Afrika nebo Manaus.“
„Všechno je to voda, kámo.
Největšímu riziku, kterému dnes hodlám čelit, je chlór.“
On na to: „Rodrigo, to nic.“ Já: „Nejdu. Slyšels mě, kámo.“
Celou tuto konverzaci poslouchal
taky Tato
z Falamansy.
Přijde k nám a povídá:
„Celý váš rozhovor jsem slyšel.“
Takhle jsem to vlastně zjistil,
že nás celou dobu poslouchal.
On na to: „Ty nejdeš, jo?
Já: „Neposlouchal jsi to snad všechno?“
Tato je básník, hudebník, skladatel písní, hravý, dlouhé vlasy.
Říkává krásné věci,
moudrá slova, která vás pak nechá přežvýkat.
Povídá: „Rodrigo.
Ve vodě jsou i mé děti.“
Já na to: „Není moje chyba, Tato, že si jich nevážíš.“
„Rodrigo, ty a moře, reciprocita.“ povídá.
„Tato, nevím, co tím myslíš.“
On na to: „Příroda je abstraktní.
Nemůžeš k ní být tangeciální.“
Tak jsem ho poslal do řiti.
„Děláš si ze mě prdel? Tangenc si strč do prdele, Tato.“
Tato je ale přítomný, zná pravdu.
Říkám: „Jsou tam žraloci citronoví. Pepsi Twist zabiják.
Jsi na hlavu?“
Na to šli všichni do vody.
Na lodi jsem zůstal sám s kapitánem.
Popíjel jsem a když piju, získávám kuráž, tak povídám:
„Kápo, osvěžte se. Pohlídám to tu.“
Ale on do vody nechtěl.
Viděl ale, že popíjím a choval se ke mně jako k dítěti.
Vnukl mi nápad, který se mi líbil,
ale když jsem se další den vzbudil, řekl jsem jen: „Kapitán…“
Ptal se mě: „Rodrigo, bojíš se žraloků?
Hloupost, prostě se drž u lodi.
Kdyby se tu ukázali žraloci, půjdou nejdřív po ostatních.“
Já na to: „To je pravda, kápo.
Takže až sežerou předkrm,
budu zpátky na lodi.
A když si pro mě přijdou, ani se nebudu snažit utéct, zaslouží si mě.
Neopovážil bych se postavit do cesty darwinismu, co se mi odehrává před očima.“
Vlezu dovnitř.
Voda mi nateče do brýlí.
Vylezu zpátky na loď, zklamaný,
že brýle nezvládly svůj jediný úkol.
A tak zařvu na průvodce: „Kámo, teče mi voda do brýlí!“
On: „Plivni a nasaď si je zpátky.“
Říkám: „Zopakuj to, slyšel jsem něco absurdního.“
„Plivni a nasaď si je zpátky.“
„To je tvůj fetiš, ne můj.“ povídám.
„Tak to funguje.“ odpověděl. „To určitě.“
On: „Fakt.“ Já: „Zavolejme výrobci.
Udělejme to spolu, dáme to nahlas.“
„Prostě plivni a nasaď.“
Já: „Na nic plivat a nasazovat si nebudu.“
On: „Mám plivnout za tebe?“
Já: „Nejsem tvoje děvka.“
Takže jsem to vyřešil po svém.
Ponořil jsem se…
„Noronha je pod vodou působivá.“
Měl jsem strašný strach, že na mě něco skočí.
A pak se to stalo. Mořská želva.
Pod vodou jsou mrštné jako prase. To jsem nevěděl.
Nevím, jestli jsou takové všechny, ale ta moje byla turbo.
Možná ji popohnal proud od velryby
nebo plavala z kopce. Něco z toho.
Někdo ji hodil do vody a říká: „Pohni se, sakra!“
Byla obrovská. Obří, tlustý Michelangelo.
Prosvištěla okolo mě. Já nevěděl, jak reagovat, tak řvu: „Želva!“
Ale pod vodou to znělo jako…
Podívala se na mě rozzuřená.
Byla to želva aktivistka.
Hodila po mě brčkem.
Na krunýři měla tetování Greenpeace.
Placku Sea Shepherd, čepici Speedo
a letáky na ochranu želv.
Šlápla na plyn a nasraně odplavala.
Já se na ni nevzrušeně díval a říkal si: „Kurva krásný tvor.“
A pak mi nateklo do brýlí.
Vynořím se, vyleju vodu z brýlí, zaostřím
a v dálce vidím ploutev
Říkám si: „Tý jo, paráda. Blíží se smrt.“
Skočím zpátky na člun…
s krásnou trachykardií…
sednu si na židli: „Jsem naživu.“
A pak mi zavibrujou hodinky, kde se píše:
„Gratulace, Rodrigo. Nový osobní rekord.“
Ty hodinky ví hovno.
K lodi připlave průvodce a povídá:
„Co se stalo, kámo? Zpátky do vody.“
Já na to: „Ne.“ Tak se ptá proč. Říkám: „Je tam.“
On: „Co?“ Já: „Je tam ta bestie.“
On se ptá jaká a já: „Žralok. Citronový zabiják.“
„Tamhle?“ ptá se. „Přímo.“ říkám.
On, že to zajde omrknout. Já jen čuměl.
Kolik těmhle lidem cestovky platí?
Namíříte je na smrt
a oni jí jdou čelit?
„Už se nemůžu dočkat!“
Tak tam plaval.
„Kolik maj rizikovej příplatek?“ ptám se.
„Paulinho, vrať se na loď. Průvodce už je skoro ztracený!
Byl to pohodář. Nemusel na smrt kvůli fetiši s brýlema.“
Průvodce se vrátí ani ne po pěti minutách.
Říká: „Rodrigo, pojď zpátky do vody!“
- „Jsem v poho.“ - „Pojď.“
Říkám: „Díky, nechci.“
„Není to žralok.“ odpověděl. „Tak co to je?“
„Delfín.“
„Těch se taky bojím.“
- Bojíte se delfínů? - Ne.
Tak to jste drsňáci.
Někdo říkal: „Nikdy jsem žádného neviděl.“
To je paráda, roztomilé.
Ale nedává to smysl.
Já totiž taky nikdy neviděl odjištěný granát…
a vím, že se ho bojím.
Ale fajn, že se nebojíte.
Je tu nějaký pár? Jste pár?
Jak dlouho jste spolu?
Tři roky? Ježíši, to je dobré.
Tři roky spolu a osmiměsíční dítě.
A je to.
Máte po ptákách, co?
A nebojíte se delfínů. Super. Jak se jmenujete?
Luana. Čím se živíte, Luano?
Učíte? Co učíte?
V mateřské školce? Páni, to je skvělé, Luano.
Asi nezbohatnete. Ale je to milé, Luano.
Měli by vám platit víc. Ale jsem za vás rád.
Musí to být moc uspokojující.
- A vy? - Samuel.
Čím se živíte? Samuel a Luana.
Jsem kulisák.
Jste kulisák? Jevištní technik.
Chtěl změnit scénu.
Po celém světě.
Tři roky spolu, a tak se rozhodnete pro oslavu v Noronze.
Dělejte to každé čtyři roky jako mistrovství světa ve fotbale.
Sednete na letadlo, zaletíte do Noronhy,
sednete na loď, zajedete na moře, jdete se potápět.
Samuel se rozhodne, že půjde první,
krásná změna scenérie.
Luana je pořád na lodi a má přes Zoom vyučování.
Rodiče drží své děti: „Dívejte se na učitelku!“
Samuel odplave a pak spatří delfína.
Radostí bez sebe, že jo, Samueli? Kurva, chlape. Delfín.
Dokonce na toho delfína zařve…
A delfín odpoví…
Povídá: „Chlape, ten delfín se blíží k nám.“
Samuel se nadchne: „Můžu si na něj šáhnout?“
Kurva, chlape. Šáhnout? Na co obvykle saháš
Na co kulisák sahá?
Každé zkurvené kulisy, celé scény.
Představte si delfína, ten povrch kůže. Šílené.
Samuel je stále nadšenější, zatímco se delfín přibližuje:
„Luano! Pojď do vody, lásko!
Mám pro tebe překvapení!“ A neřekne jí jaké.
Delfín se přiblíží, skoro jako by se znali.
Skoro jako delfín kulisák. Kámoši.
Uvelebí se vám na hrudi a pomazlí vás.
Začnete ho krásně hladit, Samíku.
Je to vaše chvíle, na kterou jste čekali.
Hladíte ho od ocasu až po krk, Samueli.
Jak příjemné.
Juliana za vámi rychle připlave.
Řekl jsem „Juliana“, že jo?
Luana! Luana za vámi rychle připlave s GoPrem na hlavě.
Luana plave rychle.
Na chvíli ten příběh přeruším. a promluvím k vám. Hned jsem zpět.
Vydržte, prosím.
Nedávno jsem četl článek, ve kterém stálo, že živočišný druh,
který po lidech jako druhý nejvíce touží znásilňovat lidi,
jsou delfíni.
A teď zpět k příběhu, ano?
Luana plavala. Viďte, Luano?
A Samuel dělal tohle. Že jo, Samueli? Tohleto.
Pěkně ho hladil a říkal si: „To je den.
Díky moc, cestovko.“
A delfín vrněl…
Samča to rozjíždí a potom…
V ten moment…
se delfín ponořil.
Delfín je lepší potápěč než vy, že jo, Samčo?
Čumákem
vám začne svlékat plavky.
Jeho pindík začne…
Delfíni jsou fakt chytří.
Je to třetí nejchytřejší živočich na Zemi.
Před nimi jsme jen my a opice. A opice v Manaus zajišťují Wi-Fi.
Takže si představte, čeho je schopný delfín.
Se svléknutýma plavkama…
Nechtěl jsem to říkal, vypadáte v pohodě, Samueli.
Otevřeme svá srdce a pokračujme.
Samueli, co jste považoval
za turistické polaskání,
byla ve skutečnosti velmi chytrá předehra.
Delfín s ultra tvrdým pérem,
prazvláštní schopností,
využívající lubrikovanou mořskou vodu…
začal Samuela šukat do prdele.
A to v hrozivém rytmu.
Takhle vás delfín šukal do prdele, Samueli.
Pumpoval to do vás tak moc, že jste si připadal,
že máte dělohu. Do něčeho totiž narážel.
Pokaždé, co jste se vynořil, jste řval:
„Luano, už tu nechoď!“
Hlas máte pisklavý, šuká vás delfín do prdele.
Luana doplave.
Jakmile tam dorazí, jako první si pomyslí:
„Co je to kurva za divné překvapení?“
Ponoří se a vidí
Samuelův zoufalý výraz.
Zařve: „Samueli!
Do prdele tě šuká delfín!“
Jako bys to už nevěděl, že Samueli? Už vás obskakuje věčnost.
Samík říká: „Trošku mu zatwerkuju, třeba se udělá rychleji.“
Fungovalo to! Samík má pod čepicí. Je to kulisák.
Delfín: „Nenapálím to do tebe, ať neotěhotníš.“
Vytáhne ho a vystříká se. Hromada mlíčí.
Začnete se v té mrdce s mořskou vodou topit.
Hromada delfíního mlíčí a mořská voda. Tak co, Blecho! Užíváš si show, lásko?
Velmi korektní, že?
Taky myslím.
Pokud se zítra v Blešině třídě budou učit o delfínech…
Představte si, jak volají její mámě: „Vaše dcera pláče,
mlátí hlavou do zdi a řve: „Delfíny ne!“
Asi jsem to trošku přehnal.
Chtěl jsem dokázat jednu věc.
Myslím, že je to jasné.
Delfín…
odplaval.
Když se udělaj, odplavou.
Vy plavete pomalu k člunu.
Hlava vám nebere, co se právě stalo.
Vlezete na člun a váš milý kapitán zrovna něco griluje.
Povídá: „Dáte si masíčko?“ Luana: „Nic nechceme.“
Jdete do koupelny a začnete plakat. Vodopády slz.
Pak najednou něco slyšíte…
a říkáte si: „Ale ne. Delfín je zpět.“
Ale to kapitán zrovna říkal: „Lidi, jsme zpátky na pláži.“
Vylezete ven, šlápnete na písek
a dostaví se pocit bezpečí. Pevnina.
Ale v hlavách si pořád říkáte: „Co se to tam stalo?“
Obejmete se. Poprvé od toho incidentu jste schopni
se sebe dotknout.
Samuel přes Luanino rameno spatří,
na špičce svého loktu,
malou hrudku delfíního mlíčí.
Omete ho na zem.
A teď bych se vás rád zeptal…
vymazali byste
to GoPro video, složili krevní přísahu
a nikdo z vás by už slovo delfín nikdy nevypustil z úst,
nebo byste to všem řekli?
Přesně tak, lidi. Mlčení.
Myslíte, že to ten doktor,
ta holka z reklamky nebo ten právník někdy někomu řekli?
Určitě ne.
Je to tajemství.
Nikdo nemá odvahu jít na policii a říct:
„Strážníku, právě nás
omrdal delfín Filip. Chceme podat stížnost.“
- „Jak vypadal?“ - „Přítulně.“
Delfínů se nikdo nebojí, protože mají lidské jméno.
Třeba „Filip“. Toho se nikdo nebojí.
Filip na vás nenamíří zbraň: „Peníze, nebo rozkrok.“ Nasrat.
Kdyby se jmenoval Delfmonstr, stopro byste se nešli potápět.
Delfmonstr zpráská i velrybu.
Bacha na Delfmonstra.
Ti delfíni…
U nás je nejznámější značka kondomů Trojan. Ty sex usnadňují.
Kdyby se jmenovaly SperMonstra, nikdo by je nechtěl.
„Sper? Dáváš si SperMonstrum, abys mě ošukal?“
Tak to nic. Má malá kundička SperMonstra nepojme.“
Je to odvozeno od Trojského koně.
Co to bylo za nápad vybrat takový název?
Protože základním konceptem Trojského koně je,
že si ho nepřítel vezme za brány, kde se otevře.
A přesně to my nechceme, aby se stalo.
Měly by se jmenovat SpermaStrážce nebo MrdkaZámek.
Nebo něco barvitějšího: VýstřikStop. To se mi líbí.
Bylo by mega zajít do drogerky a říct: Krabičku „VýstřikStopů“. Dneska hořím.
Takže do vody jsem se nevrátil, bál jsem se.
Ale ještě, že vy ne.
Tu noc
jsem měl představení, kvůli kterému jsem tam jel.
A když show skončila,
bylo to skvělé. Publikum v Noronze je skvělé.
Byl jsem moc šťastný.
Začal hrát Tato z Falamansy.
Nebyla tam celá Falamansa. Jen Tato.
Ale ne, že by si někdo vzpomněl na basáka.
Lidi byli šťastní.
Začal jsem tančit s jednou dívčinou. Skvělá noc.
A pak, když zahráli „Xote da Alegria“, se najednou vytvořil kotel
a lidi začali skákat do sebe, jak šílení,
Jeden pár se nechal unést a narazil do mě a té holčiny
a já si nohu pořezal o ostrý oblázek.
Ostrý jako nůž šéfkuchaře.
Rozřezal mi můj velký palec. Kůže povídala: „A kurva!“
A to byl tem okamžik.
Byl jsem v Noronze a pořezal si tam prst.
Ani jsem…
Neřešil jsem to, bral jsem to jako ukopnutý palec.
„Těch jsem měl za život mraky. Budu tančit dál a pak na to mrknu,“
Pak se mi noha začala lepit k podlaze. Tak si říkám: „Divné.
Nemám přece žabky.“
Když si ta dívka odskočila, podíval jsem se
a pode mnou byla kaluž krve. Říkám si: „Páni. Pěkné.
Dál už tančit nemůžu.“ Poklepu té dívce na rameno.
„Zlato?“ A ona: „Ano“?
Říkám: „Poslyš.
Musíme si dát krátkou pauzu.“
„Co se stalo?“ ptá se. Říkám: „Čelím nezdaru.
Nepřízni osudu.“
Šel jsem za Paulinhem. Je starší a kamarád,
určitě mi řekne něco moudrého, aby utěšil mému nepokojnému srdci.
Nic jsem necítil. Jen ta krev mi dělala starost.
Díky rušnu na show a alkoholu jsem byl otupělý.
Povídám: „Paulinho, koukej.“
Podívá se na nohu, pak na mě a říká: „Přijdeš o prst!“
Já většinou jdu s proudem.
Jakmile to dořekne, prst mi začne pulzovat.
Začnu jančit: „Ale ne, já přijdu o prst!“
- „Aspoň, že je to na Noronze.“ - „Ne, Paulinho!
- Zavolám mámě. - „Co jí chceš volat?“
„Někomu musím říct, že přijdu o prst.
Myslím, že ona je ten správný člověk. „Mámo, ten prst, cos mi dala, je pryč.“
Paulinho začal vyšilovat: „Seženu ti pojízdné lůžko.“
Nebudu tím davem projíždět na lůžku.“ Byli jsme na pódiu. Každý nás viděl:
„Dívejte, Rodrigo na lůžku. Má bebí, to snad ne.“
„Tak požádej o vozík.“ „Proč?“ říkám. „Je to důstojnější.“
Byl mimo.
Najednou začal řvát: „Projíždí těžké břemeno!“
A já trsám s ním,
stříkám na lidi krev, špínu.
Sotva jsem se nadál a byl jsem na kaši. Celý od krve. Zničený.
Zvedli mi nohu, aby zastavili krvácení.
Krev mi kapala na košili, kraťasy, všude.
Z dálky to vypadalo, jako by mě v boji osmkrát někdo probodl
nebo aspoň čtyřikrát postřelil. Lidi si dělali starost,
řvali, někoho volali.
Pak najednou slyším…
Povídám: „Neuvěřitelné! Zrovna teď přijede Bruno Gagliasso?“
Díky moc, dámy a pánové. Loučí se Rodrigo Marques.
ZVLÁŠTNÍ DÍK
MÁMĚ, TÁTOVI, BIGOVI A RAPHOVI. PRODUCENTŮM A KAMEŘE.
MÝM BRATRŮM ZE SVĚTA STAND-UPŮ. A KAMARÁDŮM Z DĚTSTVÍ Z BABILAKU.
Překlad titulků: TonyG