Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Official YIFY movies site: YTS.MX
RODRIGO MARQUES
RM!
En aikonut juoda tänään.
Sinä olet kuuma!
Mukavaa, että huomasit.
Mahtavaa nähdä teidät täällä.
Kippis teille. Kiitos rakkaudesta. Tästä tulee hauskaa.
Tämä show'n nimi on -
Moukkien kuningas, joten
olin innoissani ja myös yllättynyt,
että Netflix hyväksyi idean.
Pidin sitä outona.
Mutta tässä on yhtiö, joka uskoo.
Aloitan siis selittämällä, miksi show'n nimi on Moukkien kuningas.
Mutta ensin on kysyttävä, onko täällä alaikäisiä.
Siellä? Mikä nimesi on?
Mariana. Pyydän sinua poistumaan.
Saat rahat takaisin.
Ulkona on tarjolla kaakaota.
Pilailen vain, Mariana. Kaikki hyvin. Mutta tämä on silti hieman outoa.
Show'n nimi on Moukkien kuningas,
ei Lasten kuningas, joten…
Kiersin Brasiliassa tämän show'n kanssa. Kerran yleisössä oli yhdeksänvuotias.
Sen ikäiseltä ei edes tule vielä.
Siinä iässä vain vähän vapisuttaa.
Pam, pam, "Multa tulee. Ei mitään."
Minä kutsuin sitä puhtaaksi runkuksi.
Onko sinulla lempinimeä?
Kirppu. -Kirppu?
Kutsutaan sinua Kirpuksi sitten.
Oletko äitisi kanssa?
Tätisi?
Tunnetko sinä tuon henkilön?
Räpäytä, jos olet vaarassa, Kirppu.
Vaikka täti osti sinulle kokiksen, hän ei voi ottaa sinua mukaan ajelulle.
Tulin tunnetuksi moukkien kuninkaana,
koska olin mukana show'ssa nimeltä -
A Culpa é do Cabral…
Mukavaa, että pidätte siitä.
Show'ssa puhuin kulliani imevistä ihmisistä, kullini hinkkaamisesta,
kullistani ihmisten naamoilla, ihmisten kurkuissa,
istumisesta kullillani, kullistani ja ihmisistä yleensä.
En koskaan joutunut ongelmiin.
Kuudennella kaudella sanoin, että nuolen pillua.
Tässä on tulos.
Sosiaalinen media potkaisi takaisin.
Minua hiillostettiin, ihmiset lähettivät Instagram-viestejä:
"Rodrigo, tämä on törkeää! Minä katson show'ta lasteni kanssa."
"Ei ole minun vikani, että olet huonossa seurassa.
Kutsu kavereita, joka pitävät siitä."
Kirppu pitää, tuli jopa show'hun.
En tajua sitä.
"Rodrigo, ymmärrä, että show tulee uusintana klo 11 aamulla."
"Tiedän kyllä.
Tiedän myös, että pillua voi nuolla toimistoaikoina."
Minä jopa suosittelen sitä. Mikään ei ole parempaa aamuisin -
kuin jointti, tapioka ja pillu.
Voit vaikka ripotella raastettua kookosta päälle,
jos tuntuu siltä.
Mutta et jointille.
Nimesin show'n Moukkien kuninkaaksi,
mutta sillä ei ole oikeastaan mitään tekemistä sen kanssa.
Tuotantotiimini sanoi: "Rodrigo, kuuntele.
Aloitamme uuden show'si kanssa kiertämisen tammikuussa 2020."
Emme tienneet, että maailma oli loppumassa.
Tämä oli heinä-elokuussa 2019.
Vastasin: "Tammikuussa?" "Jep." "Aika eri riitä."
"Ensimmäisen show'ni kirjoittaminen vei kymmenen vuotta.
Miten teen uuden viidessä kuukaudessa? Oletteko hulluja?"
"Onnea matkaan, Rodrigo. Me myymme sitä jo."
Friikkasin täysin.
Ajattelin, että en millään ehdi.
Minulla on aina ollut taiteellinen haave tehdä show,
jossa kerron vain yhden tarinan.
Mutta mikä tekisi tarinasta niin mielenkiintoisen,
että se kestäisi koko show'n?
Aloin siis tutkia.
Lähdin matkalle muistojen polulle, etsimään huikeaa tarinaa kerrottavaksi.
En löytänyt mitään.
Friikkasin entistä enemmän.
Mutta sitten onnetar hymyili minulle.
Minut kutsuttiin esiintymään Fernando de Noronhaan.
Imekää siitä.
Onko kukaan teistä käynyt Noronhassa?
Sinäkö? Mitä teet työksesi?
Lääkäri? Ymmärrän.
Noronha-väkeä.
Siellä? Nostiko joku kätensä?
Mitä sinä teet?
Mainosalalla? Hyvä.
Onko teistä kukaan käynyt Noronhassa? Tämä puoli on köyhää.
Kukas muu? Tuolla.
Mitä sinä teet?
Lakimies? En taida haluta jatkaa puhumista.
Kiitos, että tulit.
Ymmärrän, miksi useimmat teistä eivät ole käyneet Noronhassa.
Te asutte São Paulossa, minä asuin Recifessä, paljon lähempänä.
Ei niin lähellä, 500 km päässä.
Sinne ei pääse uimalla.
Matkalla on haita, vähän työlästä.
Vierailin Noronhassa vasta muutettuani tänne São Pauloon.
Minut pyydettin stand-up-keikalle.
Sain haavan varpaaseeni Noronhassa.
Mielestäni oli hienoa saada haava Noronhossa.
Nyt minulla on arpi varpaassa ja minulta kysytään: "Mikä tuo on?"
"Noronha. Mitä itsellesi kuuluu?"
Joten päätin tehdä show'n sanoakseni, että olin Noronhassa ja sain haavan varpaaseen.
Mutta nimi Olin Noronhassa ja sain haavan varpaaseen -
ei tuntunut kovin myyvältä.
Joten, klikkien vuoksi,
nimesin show'ni Moukkien kuninkaaksi,
että houkuttelisin yleisöä.
Kun yleisö saapuisi, kertoisin,
että ostetut liput ovatkin show'hun -
Olin Noronhassa -
ja sain haavan varpaaseen.
Joka alkaa nyt!
Toivottavasti viihdytte.
RODRIGO MARQUES
OLIN NORONHASSA JA SAIN HAAVAN VARPAASEEN
Voitteko uskoa, että olin Noronhassa ja sain haavan varpaaseen?
"Millainen Noronhan show on?" "Se on nelipäiväinen festivaali.
Voit esittää 30 minuutin stand-upin ja olla siellä neljä päivää."
"Täydellistä. Juuri sitä kaipaan. Neljä päivää saarella."
"Paulinho Serra on siellä kanssasi."
"Mahtavaa. Tämä on jo nyt elämäni paras päivä."
Rakastan Paulinhoa. Hän on hyvä ystävä ja yksi maan parhaista koomikoista.
"Siis neljä päivää Paulinhon kanssa Noronhassa?"
"Eikä siinä kaikki." "Eikö?"
"Mukana on myös Tato Falamansasta."
"Ei voi olla, entistä parempi."
Se on huikeaa, koska ei ole väliä, vaikka pitäisi hevistä,
kun kuulee: "Kirjoitin nimesi hiekkaan,"
on vain pakko tanssia.
Sitä ei voi estää.
Ajattelin, että tästä tulee mahtavaa.
"Minä olen menossa Noronhaan, en edes pakkaa housuja, pelkät shortsit."
Simpsons-shortsit jalkaan ja lentokentälle.
Kentällä kulmien kurtistelu alkoi heti.
"En välitä, olen menossa Noronhaan. Olen tämän yläpuolella."
Tunsin oloni lakimieheksi.
Lentokone oli täynnä lääkäreitä.
Takanani istuvilla tyypeillä oli mitä syvällisin keskustelu.
Toistan sen nyt teille.
Toinen kääntyi toisen puoleen: "Hei!"
Toinen vastasi heti: "Hou!"
Keskustelu alkoi.
"Tiesitkö, että jos sukeltelee Noronhassa lentopäivänä,
vedenpaine plus korkean paikan paine räjäyttää pääsi?"
Mietin, että mitä?
"Aiotteko pitää tuon tiedon vain itsellänne?"
"Lentoemäntä, tällä tyypillä on kerrottavaa!
Jos sukellat ja lennät, olet kusessa!
Pääsi räjähtää.
Parasetamoli ei auta."
Laskeuduimme Noronhaan.
Liittovaltion poliisit tervehtivät, kun Noronhaan laskeutuu.
Heillä on työasuna shortsit.
Rakastin sitä. En ole koskaan nähnyt jeparin pohkeita aiemmin.
Se oli uutta minulle. Jeparin pohkeet esillä.
Olin kuin kotona.
Pääsimme läpi, he eivät löytäneet pilveä. Paulinho piilotti sen hyvin.
Taisin tehdä hänen elämästään vaikeampaa.
Tapasimme oppaamme.
Hän sanoi jotain melko erikoista. Kääntyi puoleemme, ja:
"Tiedoksenne, Bruno Gagliasso ei ole saarella."
"Kuka kysyi, helvetti?"
"Vain tiedoksi, koska sitä aina kysytään.
He luulevat, että sireenit soivat, kun Bruno saapuu."
"Orgiat!"
Minä vastasin:
"Olisin kiinnostunut kuulemaan näistä orgioista."
"Ei sellaisia ole." "Älkää kusettako minua."
"Tämä on saari, totta kai on."
"En halua osallistua, haluan vain katsella. Voyeur."
Mahtaa olla kaunista katsella, kun Giovanna Ewbank -
nussii Bruno Gagliassoa,
ja Bruna Marquezine saapuu paikalle. Mikä loistava nussimispäivä.
Jos he kysyvät minua mukaan, "En ole sen arvoinen. Kiitos paljon."
En haluaisi…
En haluaisi pilata orgioiden painoindeksikeskiarvoa.
Saavuimme motelliin, jätimme tavaramme -
ja lähdimme rannalle, pienelle lahdelle.
Oppaamme sanoi, että rakastaisimme sitä,
koska karikot rajoittivat pääsyä merelle. Vain pienet eläimet pääsivät läpi.
"Hienoa!"
Pääsimme rannalle.
Noronha on niin kaunis, aivan huikea.
Minä, Paulinho, oppaamme ja kristallinkirkas vesi.
Mainosväki tietää, mistä puhun.
Se on jotain muuta.
Olin aivan innoissani.
Kuin oppaamme olisi järjestänyt sen. En ole koskaan nähnyt vastaavaa.
Vedessä oli järjetön määrä vauvahaita. Doo-doo, doo-doo.
Valtava määrä vauvahaita. Doo-doo, doo-doo
Siellä oli doo-doo, doo-doita kaikkialla.
Paljon.
Aloin innoissani tehdä tarinoita someen.
Paulinho on vanhempi, ei tiedä mitään tarinoista, hän filmaa.
Opas huusi: "Hei, Rodrigo!" Vastasin: "Mitä?"
"Mennäänkö?" "Buggyllä pois?"
"Ei, uimaan." "Mitä?"
"Entä doo-doo, doo-doot?"
"Ei se mitään." "Kyllä se jotain!"
"Ne ovat pieniä." "Pienet hait. Rakenna lause.
Ihan loppuun saakka."
"Ne ovat vauvoja." "Nuo eivät ole vauvoja, jäbä."
"Kukaan ei kysele, missä isin pikku hai on. Oletko hullu?
Ne ovat saalistajia!"
"Minä olen Recifestä. Tiedän, mitä hait tekevät."
Sitten hän kertoi vitsin, koska niin ihmiset tekevät koomikon seurassa.
Koska ilmeisesti vitsien kuuntelu kuuluu pakettiin.
Sen on työnkuvauksessamme.
"Rodrigo, ymmärrä, että täällä Noronhassa -
eläimet ovat luonnollisessa ympäristössään.
Ekosysteemi toimii täydellisesti.
Hailla ei ole mitään syytä olla kiinnostunut huonolaatuisesta lihasta."
"Loukkaukset eivät riitä pääni kääntämiseen.
Sitä paitsi,
entä jos tänään on haiden roskaruokapäivä?
Ja minä olen siellä. Ei."
Päivänä, jolloin hai ei nauti proteiinipirtelöitään,
se ei ahmi tätä kelluvaa perunaa
Paulinho Serra meni uimaan -
huolimatta varoituksistani: "Paulinho, Paulinho,
menetät kätesi."
Jos joku kysyy, miten Paulinho menetti kätensä. "Typeryyden takia!"
Aloin kuvata.
Noin 25 metrin päässä meistä oli eräs erittäin valkoinen tyttö.
Erittäin valkoinen.
Siis supervalkoinen.
Jos hän olisi ollut valkoisempi, hän olisi ollut musta.
Paletti olisi mennyt ympäri.
Järjettömän valkoinen.
Pidän tästä jutusta. Aion myydä sen maalifirmalle.
Hai lähestyi häntä.
Se ei ollut vauvahai, se oli suurempi, se oli…
Se oli Kirppuhai!
Teinihai, koukussa Fortniteen.
Paulinho näki sen ja ajatteli, että tyttöä pitäisi varoittaa.
Joten hän nousi ylös ja huusi:
"Hei!
Hai!
Hai tulee!
Hai tulee! Hai!
Tulee!"
Tyttö nosti päänsä järkyttyneenä -
ja huusi takaisin:
"Anteeksi mitä, jäbä?"
Hän oli Teresinasta.
Hän luuli,
että "hai"…
oli "thai".
"Mikä helvetin hullu thaikaupustelija tuo oli?
Myy jotain omituista thairuokaa,
josta en ole koskaan kuullutkaan."
Täytyy olla jotain paikallista juhlaruokaa.
Me lähdimme, noloina.
Menimme illalla baariin.
Opas vei meidät baariin ja sanoi:
"Älkää juoko liikaa. Meillä on huomenna aikainen lähtö.
Jos olette krapulassa, tulette välittömästi merisairaiksi."
"En tiedä haluanko lähteä."
"Siitä tulee mahtavaa." "Jaa."
"Kaikki tulevat." "Ketkä kaikki?"
"Tato, Taton perhe, Taton lapset, Taton vaimo,
jotain paikallisia, unohdin nimet.
Thalita Rebouças, Thalita Rebouçasin ystävä."
Tiedättekö Thalita Rebouçasin?
Kyllä. -Ei.
"Kyllä, ei…" No, ei sillä väliä.
Hän on upea persoona. Rakastin Thalitaa.
Mutta hänen esiintymisensä tässä show'ssa on todella lyhyt.
Nyt se on ohi.
"Siellä on musiikkia, olutta, grillausta, sukellusta."
"Jätän sukeltamisen väliin."
"Jos siltä tuntuu." "En halua."
"Päätät huomenna." "Entä jos päätän nyt?"
Aikaisin seuraavana aamuna me lähdimme pikaveneellä.
Päädymme avomerelle. Siellä oli useita pikaveneitä.
Jokaisessa veneessä oli grilli. En tiennyt sellaisesta.
Ja kapteeni vastasi grillaamisesta.
Ei ehkä kuulunut työnkuvaan.
Mutta tyylikästä.
Tyyppi kapteenin lakissa kääntelemässä pihvejä.
Oikea Kapteeni Kokki.
Omani oli mukava vanhempi mies.
Kunnon keskustelua, syvänmeren juttelua.
Kysyin häneltä, että jos jatkamme suoraan eteenpäin,
päädymmekö Afrikkaan?
"Meillä ei ole tarpeeksi polttoainetta."
Opas tuli paikalle: "Hei, Rodrigo." "Mitä kuuluu?"
"Aiotko sukeltaa?" "Tämä on jo saakeli käsitelty.
En mennyt eilen vauvahaiden sekaan.
Miksi kuvittelet, että menisin tänään täysikasvuisten sekaan?"
"Täällä on paljon rauhallisempaa kuin eilisellä paikalla."
"Eilinen ei siis ollut ollenkaan rauhallinen?
Näen lävitsesi, herra."
"Mutta täällä et edes näe haita."
"Tuonko pitäisi rauhoittaa?"
"Täällä on vain sitruunahaita." "Minä en ole meribiologi.
Tuo tieto ei tarkoita mitään minulle.
Pitäisikö minun ihmetellä, että miksi et heti sanonut?
Kaikkihan tietävät, että sitruunahai ei pure,
ne vain polttavat silmiäsi.
Enkä ole koskaan maistanut hailimsaa."
Paulinholla vaikutti olevan ylimääräinen pari palleja.
Hän ei pelkää mitään.
En ole ikinä nähnyt sellaista piittaamattomuutta omaa elämää kohtaan.
Uiskenteli joka paikassa.
Hän näki keihäsrauskun ja palasi huutaen:
"Keihäsrausku!"
Minä huusin takaisin: "Pakene!"
"Hae GoPro repustani, haluan tehdä videon."
"Mitä, Paulinho?"
"Haluan tehdä videon." "Miksi?"
"Haluan saada kuvia keihäsrauskusta." "Kirjoita Googleen 'keihäsrausku'.
Siellä on sivukaupalla kuvia.
Jopa 4K-resoluutiossa.
Haluatko julisteen kotiisi?
Minä tilaan sellaisen, Paulinho."
"Se on tyttäreni GoPro, hän pyysi kuvaamaan videoita."
"Mutta miksi keihäsrausku? Kuvaa grillausvideoita.
Kuvaa rannalla.
Voiko sillä zoomata? Afrikka on tuolla."
"Rodrigo, keihäsrauskut ovat rauhallisia." "Paulinho…
Sinä et ole Animal Planetin kuvaaja.
Keihäsrauskut ovat erittäin vaarallisia.
Paulinho, tunnetko yhtään keihäsrauskun uhria?"
"En tunne." "Niin? Kukaan ei selvinnyt.
Jos todella haluat sekoilla sen kanssa, mene sitten.
Mene!"
Ja hän lähti.
Keihäsrausku oli ymmällään, "Oxe?"
Se oli kotoisin koillisesta.
Paulinho palasi hengästyneenä.
Hän antoi GoPro:n minulle ja sanoi: "Katso tätä. Ihaile luontoa."
Katsoin koko kahdeksan minuutin videon. Huikeaa.
Paulinhon Serran GoPro osoitti väärään suuntaan koko ajan.
Video on reaktio siitä,
kun Paulinho näkee keihäsrauskun.
Keihäsrauskua ei näy ollenkaan.
En vieläkään tiedä, oliko se edes siellä.
Hän väitti, että rausku heijastui hänen silmistään.
Pitää vain uskoa.
Opas ei lopettanut. "Rodrigo?" "Hei, jäbä."
"Etkö tule uimaan?" "Olen sanonut sen jo viisi kertaa."
"Se on todella mukavaa." "Ei, jäbä."
"Etkö osaa uida?" "Kunnioita uintitaustaani vähän."
"Mikä sitten on?" "Nyt on niin,
että minulla on traumoja." "Minkälaisia?"
"Onko sinulla aikaa?" "Toki." "No, kuuntele.
Kun olin nuorempi…"
En niinkuin Kirppu.
Vaikutin jo BKT:hen. Olin töissä.
Aloin säästää rahaa. Halusin -
mennä Afrikkaan.
Erityisesti Etelä-Afrikkaan.
Unelmoin sukeltamisesta valkohaiden kanssa.
Saattaa kuulostaa hieman hullulta,
mutta olin nähnyt dokumentin,
jossa sanottiin, että me, ihmiset, olemme ruokaketjun huipulla -
kaikista maapallon eläinlajeista.
Me, terävimmässä kärjessä.
Joku nauroi.
Omituista, mutta niin se on.
Me olemme ykkösiä,
koska me keksimme aseet, autot ja lentokoneet.
Emme tietenkään me. Me olemme täällä tekorannalla. Joo.
Jotkut tyypit…
Jotkut tyypivät loivat kaiken tuon, ja me pidimme sitä siistinä.
Valkohai on listalla kakkosena.
Aseistamattomana.
Jos se joskus oppii pitelemään keittiöveistä,
me olemme kaulaa myöten kusessa.
Joten halusin hyödyntää tämän hetken, kun olemme vielä mestareita,
katsoa valkohaita silmiin ja kysyä: "Mitäs kakkonen?"
Se oli minun pikku-Everestini. Toki turvahäkkisukellus.
Siinä sukelletaan anti-valkohaihäkissä. He heittävät veteen hieman lihaa,
veren haju houkuttaa valkohait paikalle,
otat kuvan, lataat sen Instaan, hyvä.
Ei ole kuitenkaan takuita, että valkohait saapuvat,
koska ne eivät ole matkatoimiston leivissä.
Joten siinä on dilemma.
Vaikka niitä ei näy, et saa rahojasi takaisin.
Et saa.
Koska vene oli siellä ja liha heitettiin.
Silloin se on vain kusinen reissu,
sukellus lihankimpaleiden kanssa.
Mikään kuvateksti ei tee siitä hienoa Instagramissa.
Caio Fernando Abreu.
Pikku prinssi.
Olet loppuelämäsi vastuussa kesyttämästäsi pihvistä.
Aivan pilalla.
Miksi en mennyt uimaan? Koska näin yhden videon.
Tyypiltä, joka olisi voinut olla -
kuka tahansa meistä, turisti.
Hän laittoi märkäpuvun…
En edes tiedä, miksi se video on netissä.
Hän oli ystäviensä kanssa märkäpuku päällä.
Hän hyppäsi veteen yksin ennen ystäviään. Pam!
Ennen kuin muut ehtivät perään,
valkohai tuli,
vaahto suupielissä.
Näyttäen siltä kuin hän työskentelisi postitoimistossa.
"Toimittamassa pakettia jollekin."
Hai hyppäsi.
En tiennyt, että ne hyppivät. Hyppäsi.
Se osui veneen runkoon -
ja putosi suoraan häkin sisään.
Jotkut kauhistelivat.
Meitä on täällä 800. Kuvitelkaa minut katsomassa sitä yksin.
Ketju irtosi.
Häkki vajosi kokonaan.
Mies ja kakkonen sisässään.
Mies oli aseeton.
En tiedä teistä, mutta aseettomana en ole enää mestari.
Itse asiassa, en edes aseistettuna.
En osaa käyttää asetta.
En ole ehkä edes sadan parhaan joukossa.
Olen paennut kabyparaa kerran, joten…
Miten minä voisin…
esittää olevani vaara viidakolle?
Esiinnyin kerran Acren Rio Brancossa.
Show'n jälkeen rentouduin pukuhuoneessa.
Yhtäkkiä puskasta työntyi esiin kapybaran pää.
Se katsoi minua silmiin, ja minä…
Se ryntäsi suoraan minua kohti.
En usko, että se tunnisti minua.
Joten minä valitsin -
pakenemisen.
Mielestäni se oli valistunein ratkaisu -
sillä hetkellä.
En edes tiedä, miten kapybarat hyökkäävät.
Jos suojelen vatsaani, ja saankin lentopotkun naamaani?
Se huolestuttaa minua.
Koska eläimet voivat alkaa kapinoida milloin tahansa,
emmekä me taida olla varautuneita.
Lajimme on hauraampi kuin ajattelettekaan.
Kuin ajattelemmekaan. Se todella on.
Tiedättekö, mikä on tappavin laji ihmiselle?
Kaikki veikkaavat leijonaa,
haita tai virtahepoa. Ei, se on moskiitto.
Näin pieni.
Pieni neitsyen peräreikä. Siinä kaikki.
Et voi mennä porukalla hakkaamaan moskiittoa.
Moskiitto tulee, puree ja lentää pois. Malaria!
Noin vain.
En muista, onko tämä neljänneksi vai viidenneksi tappavin laji meille:
suistokrokotiili.
Suistokrokotiili.
En tiennyt sitä itsekään. Siksi se on mielestäni koviseläin.
Kun se tulee, kaikki ihmettelevät.
"Eikö sinun pitäisi olla joessa?" Pam!
Olet kuollut ennen kysymysmerkkiä.
"Olin vain rannalla,
mistä tuo helvetin suuri hyökyaalto tuli?"
Olen aina miettinyt, että minkä lajin -
pystyisin päihittämään kaksintaistelussa.
Ehkä ainakin hylkeen.
Koska hylkeillä -
ei ole käsiä.
Joten ime siitä, hylje.
Hylji tätä.
Käsivarsilukko ei tule kysymykseen.
Se olisi kuin tankotanssia.
Liukua hiljalleen maahan.
Kunnioitan brasilialaista ju-jutsua.
Gracie määrää.
Ei myöskään kuristus takaapäin,
koska se luiskahtaisi kuin saippua.
Päihitän varmaankin pulun.
Pulut vituttavat minua. Se on henkilökohtaista.
Jokainen ihminen haaveilee lentämisestä.
Pulut osaavat, mutta eivät lennä.
Ne mieluummin käppäilevät.
Lenkkeilevät pulut.
Kuin lentokone moottoritiellä.
"Mitä kuuluu, lentokone?" "Matkalla Rioon."
"Maata pitkin?" "Joo, pysähdyn Paahdetussa kanassa."
Paahdettu kana on erityinen paikka.
Siellä ei myydä paahdettua kanaa. Mitä helvettiä?
Tilasin siellä paahdetun kanan.
"Meillä ei ole sitä." "Mutta sehän on nimessänne."
"Paistettua kanaa on." "Maalataanpa kylttinne uudelleen."
Ja pulut, ne lentävät vain kahdessa tilanteessa.
Joko paskoakseen päähämme…
Puluilla vaikuttaisi olevan ujo kakka.
Ne hengaavat kamujen kanssa, ja: "Jäbät, mä käyn paskalla, ok?"
Se lentää pois, töräyttää ja ilmakuivaa perseensä matkalla.
Tai kun tömäytät jalallasi.
Silloin ne muistavat, että ne osaavat lentää.
Kolme!
Ne läpäyttävät siipiään kolme kertaa lähimmälle jalkakäytävälle.
"Lähde katsomaan maailmaa, helvetti. Lennä Eurooppaan tai Oseaniaan."
Ne mieluummin leikkivät koditonta kantakaupungissa.
Vitun lintuaivot.
En väitä, että haluaisin hakata pulun.
En halua väärinkäsityksiä.
Minä pidän lemmikeistä.
Minulla oli lemmikki pienenä.
Haaveilin aina -
siperianhuskystä, mutta äitini kielsi…
Muka siksi, että asuimme Recifessä,
ja husky oli Siperiasta.
Joten…
Tulimme tulokseen,
että siirtymä olisi liian pitkä.
Siksi, jos joku täällä tai joku, joka katsoo tätä,
fanittaa Luisa Melliä -
tai John Wickiä…
Haluan tehdä selväksi, että vastustan julmuutta eläimiä kohtaan.
Sanon vain, että jos minun täytyy joskus tapella pulun kanssa,
että nostaisin ihmiskuntaa pari pykälää korkeammalle ravintoketjussa,
vastaan: "Kyllä."
Olen valmis siihen taisteluun.
Mutta en itse haasta pulua.
Ihmiskunnan puolesta, tai jos se vittupää hyökkää ensin,
pistän kyllä höyhenet ojoon.
Olen valmis, saatana.
Kaikki friikkasivat laivassa. Jäbä veden alla hain kanssa.
Kaikki kirkuivat.
Tuossa oli kaikki kielet yhdessä.
Hiljaisuus.
Pintaan alkoi nousta verta. Paljon verta.
Todella paljon.
Kaikki friikkasivat entisestään.
Hai ui pois. Se olikin hain verta.
Se sai haavan tullessaan ulos.
Mutta ei se mitään, se on valkohai, se näyttää arpea -
muille haille ja sanoo: "Tämä tuli taistelusta mestarin kanssa."
Vesi tyyntyi, veri hälventiy ja pintaan pullahti pää,
joka oli kiinni vartalossa.
Jäbä kalastettiin ylös. Hän käveli oudolla tavalla.
Mutta en tiedä, miten hän käveli aiemmin.
Tapahtunut oli selvästi vaikuttanut häneen.
Se oli vähän kuin…
He riisuivat hänen lasinsa ja alkoivat kysellä,
hän oli täysin hiljaa. Hän istuutui, kamera zoomasi hänen kasvoihinsa.
Kaikki kirkuivat, hän oli hiljaa. Zoomaus silmiin.
Kaikki kirkuivat, hän oli hiljaa. Zoomaus silmään.
Kaikki kirkuivat, hän oli hiljaa. Zoomaus pupilliin.
Kaikki kirkuivat, hän oli hiljaa. Video loppui.
Silloin sanoin: "En helvetti aio mennä."
Näki, että hän oli fyysisesti naarmuton.
Mutta silmistä näki.
Vähintään kymmenen vuotta terapiassa tiistaisin ja torstaisin.
Minun sairausvakuutukseni ei kata sitä.
Lisäksi hän varmasti paskoi housuihinsa.
Märkäpuvun voi ottaa pois vain vetämällä sen ylös.
Joten jää paskan ja häpeän vana -
persereiästä niskaan saakka. Ihmiset kysyvät:
"Etkös sinä ollut se valkohaijätkä? Paskoitko housuihisi."
"Paskoin vain, että sain hinkata sen hain silmään.
Hailla on nyt sidekalvontulehdus."
Hai: "Voisiko joku puhaltaa tähän?
En tiedä, mitä tapahtui. He heittivät lihaa.
Luulin, että se oli minulle. Hypin ilosta.
Osuin johonkin, putosin häkkiin, jossa oli mies.
Se jätkä pisti sormensa perseeseensä ja tökkäsi silmääni.
Kahdesti!
Mikä helvetin hyökkäys se oli?
Sain vielä haavan paetessani.
Selvitän, miten se keittiöveitsi toimii. Hän on kusessa."
Sitten on Manaus. Menkää sinne, jos pääsette.
Kaikki lääkärit.
Manaus on vaikuttava.
Upea, kaunis kaupunki. Ja kun menet metsään,
kaikki näyttää Windowsin taustakuvalta.
Vaikuttavaa.
Muistan nähneeni puun ja ajatelleeni, että se oli läppärilläni viime viikolla.
Juuri sama puu.
Ystävystyin paikallisen oppaan kanssa.
"Vie minut kiertoajelulle. Lähden kotiin huomenna.
Haluan nähdä kaiken. Metsät, joet, intiaanit, kaiken."
Olen aina ollut hulluna intiaaneihin.
He olivat täällä ennen meitä, joten he tietävät. He ovat aitoja.
Olin nähnyt intiaaneja vain koulussa, intiaanien päivänä.
Ne olivat vain kavereitani pukeutuneena intiaaneiksi.
Ehkä sitä ei lasketa.
Kiharatukkaisia intiaaneja.
Läskejä intiaaneja.
Läskejä intiaaneja ei ole.
Joten me lähdimme.
"Rodrigo, me vierailemme intiaaniheimon luona.
Metsän siimeksessä."
"Reunakin riittäisi."
Me kävelimme ja kävelimme. Se oli vitun kaukana,
mutta maisemat olivat huikeita. Yhtäkkiä metsä avautui.
Helvetin upeaa.
Valtava intiaaniheimo, jättimäinen.
Paljon rajumpi kuin koulussa.
Nämä jätkät saisivat hyvät numerot.
Tutustuin intiaaniin nimeltä Kuiaiá.
Hieno ihminen. Hieno intiaani.
Kuiaiá on kuin Enzo Brasialiassa.
Juttelin Kuiaián kanssa.
Kuiaiá sanoi: "Rodrigo, jos jatkat tuonne päin -
syvälle metsään…" "En ole menossa."
"Mutta, jos menisit…" "Ei, tunnen itseni.
Minä jään tänne.
Sinä olet intiaani ja täällä. Miksi helkkarissa menisin?
Oletko sinä ollut siellä?"
"En koskaan." "Mistä siis puhut, Kuiaiá?"
"Jos kävelet kymmenen päivää ja yötä metsään,
näet heimon, jota kukaan ei ole tavannut koskaan."
"Ja mistä sinä tiedät sen?"
"Shamaani kertoi."
"Uskotko sinä tuota shamaanipuhetta, Kuiaiá?"
Hän veisti jotain, kun puhuimme.
Hän näytti sen lopuksi.
Siinä oli laiskiainen narussa ja pieni keinu. Se oli kaunis.
"Vau, Kuiaiá, mahtavaa. Onnittelut." "Pidätkö siitä?"
"Rakastan sitä." "Oikeastiko?" "Oikeasti. Olet taiteilija."
"Haluatko sen?" "Annatko sen minulle?"
"Totta kai haluan, Kuiaiá."
"Minä myyn sen."
"Kapitalismi on saapunut tännekin, vai mitä, Kuiaiá?"
"Haluatko sen?" "En halua sitä enää."
"Miksi et?" "Luulin, että se oli lahja.
En tarvitse kotiini -
mitään olohuoneen koristeita."
"Ota se, että muistat minut."
"Minulla on aika vitun hyvä muisti, Kuiaiá.
Olen ottanut kuvia ja videoita."
"Mutta Rodrigo, tämä on erityinen."
"Kuiaiá, näen niitä 80 lisää tuolla."
"Näit minun tekevän tämän." "Tuo on intiaanipaskapuhetta, Kuiaiá.
Paljonko se maksaa?"
"Viisikymmentä." "Realia?"
En tiedä, onko intiaaneilla joku kryptovaluutta.
Pidin sitä törkeänä hintana.
"50? Todellako?" "Joo." "Helvetti, Kuiaiá.
Sanoin, että asun São Paulossa nyt.
São Paulossa on paikka nimeltä 25 de Março.
Tuolla päin. 35 päivää syvälle metsään.
Suoraan tuonne.
Löydät…
Löydät heimon,
jolta saat 15 realilla -
Hämähäkkimiehen,
jolla on konekivääri.
Tajuatko, että Hämähäkkimiehellä ei edes ole konekivääriä?
Se on lisä,
jonka saat 25 de Marçosta, mutta et Marvelilta.
Sinä haluat myydä aseettoman puisen laiskiaisen viidelläkympillä.
Pärjääkö se edes hylkeelle?"
"Mutta se on tehty käsin." "Tietenkin on, Kuiaiá!
Kuka haaskaisi aikaa ja tekisi koneen, joka tekee puisia laiskiaisia?
Maailma ei tarvitse niitä niin paljon, että kannattaisi -
pystyttää valtava massatuotantolinja,
että globaali puisten laiskiaisten kysyntä saataisiin tyydytettyä!"
"Paljonko maksaisit siitä?" "En halua loukata sinua, Kuiaiá."
"Sano joku summa." "Kuiaiá…
Annan kaksi Hämähäkkimiestä."
Ajattelin, että se on reilu hinta. Kuiaiá myös.
Lompakkoni avaaminen oli virhe. Siellä oli vain yksi seteli.
Viisikymppinen.
Kuin olisitte olleet paikalla.
Se oli 50 realin seteli.
Kun Kuiaiá näki sen…
Katsoin hänen silmiinsä. Näin ensimmäistä kertaa intiaanin raivon.
Ajattelin, että hän ampuu minua nuolella.
Arvelin, että pakeneminenkaan ei nyt auta.
Mitä jos Kuiaiá on intiaanien tarkka-ampuja?
En halua brasilpuupääosumaa.
Kuiaiá oli hiljaa kolme pitkää sekuntia, mikä on piinallinen aika.
Eritoten keskellä metsää.
Lopulta hän rikkoi hiljaisuuden:
"Tuo on perseestä, Rodrigo."
"En tiennyt, Kuiaiá! En olisi tinkinyt,
jos olisin tiennyt. Onko sinulla vaihtorahaa?"
"Ei ole."
"Miten teet bisnestä metsässä ilman vaihtorahaa?"
Kaikki show'ssa sanomani on totta,
mutta jos olisin joku teistä, epäilisin seuraavaa.
Sanon kuitenkin etukäteen,
että voitte tarkastaa seuraavat faktat.
Kuiaiá kääntyi ja veti Guarani-olkalaukustaan -
korttimaksupäätteen.
"Haista vittu, Kuiaiá!
Täällä ei ole edes nettiä.
Ennen te tyydyitte pelkkiin peileihin.
Nyt kysyt, pankilla vai luotolla?"
Netti toimi.
En vieläkään tiedä, miten. Netti keskellä metsää.
En tiedä, miten.
Ehkä jotain apinoita juoksentelemassa reitittimet päässään.
Olen vieläkin ihmeissäni, miten netti voi löytyä paikasta,
jossa jaguaari voi hyökätä yllättäen,
kun 4G-yhteytesi pätkii.
Eräs intiaani striimasi videota Twitchistä kalastaessaan.
Maksoin kortilla.
Nubank.
Luotolla.
Sain ilmoituksen puhelimeeni, "Kuiaiá Handcrafts, Inc."
"Haista vittu, Kuiaiá."
Ostin sen oikeasti.
Se roikkuu kaappini ovenkahvassa.
Katson laiskiaista joka ilta silmiin ja sanon "Kuiaiá…"
Ja nukahdan.
Se on minun unilääkkeeni.
Lähdimme joelle.
Brasiliassa on kaksi isoa jokea, Rio Negro ja Solimões.
Niiden vesi virtaa rinnakkain sekoittumatta. Ne hylkivät toisiaan.
Hullua. Se on vanha riita. En tiedä, mitä tapahtui.
Äijä sanoo siellä: "Pistä kätesi veteen."
Laitan käden veteen. Rio Negro, kylmää.
Kun menee Solimõesin puolelle, lämmintä. Kuin jumala olisi kussut veteen.
Äijä sanoo: "Rodrigo, tämä on hyvä sukelluspaikka. Sukellatko?
Ihmisiä tuleve kaikkialta sukeltamaan tänne,
koska heidän sielunsa uudistuu täällä."
"Sieluni on kunnossa. Kiitos vain."
"Etkö sukella?" "En." "Miksi?"
"Koska Anaconda kuvattiin täällä. Katsoin sen kahdesti."
"Ei täällä mitään ole." "Et ole nähnyt elokuvaa."
"Kaikki on hyvin, kunhan et kuse."
"En haluakaan, mutta mitä sitten tapahtuu?"
Elokuvassa kukaan ei kussut.
"On kala nimeltä loismonni. Jos kuset, se menee kullisi sisään.
Se syö sinut sisältä päin."
"Miksi sukeltaisin paikassa, jossa on tuollaisia?
Recifessä äitini sanoi,
että jos kuset, altaan kloori muuttaa väriä.
Täällä Manauksessa rangaistus on -
hiukan rajumpi."
"Älä vain kuse. Etkö pysty pidättämään?"
"Totta kai pystyn.
Ongelmana on se, että jos näen käärmeen vedessä ja säikähdän,
saattaa lirahtaa muutama pisara.
En tiedä, osaako loismonni erottaa pelkolirahduksen -
hänen kotiaan epäkunnioittavasta kusesta.
Ja jos ei osaa,
se saattaa luikahtaa kulliini ja tehdä temppunsa.
En halua edes tietää, mitä tapahtuu, jos paskon housuihini.
Konekivääridelfiinit tulevat antamaan minulle persepanon?
En ota sitä riskiä.
Tajuatko nyt, miksi en mene?"
"Täällä on erilaista, olet Noronhassa,
et Etelä-Afrikassa tai Manauksessa. Vettä se vain on.
"Kloori on suurin riski, minkä otan veden kanssa."
"Rodrigo, se on ok." "En mene. Ymmärrä jo."
Tämän keskustelun kuuli myös -
Tato -
Falamansasta.
Hän tuli luoksemme ja sanoi:
"Kuuntelin koko jutun."
Itse asiassa siitä tiesin,
että hän kuunteli koko jutun.
Hän kysyi: "Etkö aio mennä?"
"Etkö sinä kuunnellut koko juttua?"
Tato on runoilija, muusikko, lauluntekijä, taiteilija, pitkätukka.
Hän puhuu kauniisti.
Heittelee viisauksia ja jättää miettimään niitä.
Hän sanoi: "Rodrigo,
minun lapseni ovat vedessä."
"Ei ole minun vikani, jos et välitä heistä."
"Rodrigo, sinä ja meri, vastavuoroisuus."
"Tato, en edes tiedä, mitä se tarkoittaa."
"Luonto on abstrakti.
Et voi toimia tangenttina sille."
"Tato, haista vittu.
Mitä paskaa oikein puhut? Mikä vitun tangentti?"
Tato on täällä, hän tietää, että se meni näin.
"Ne ovat sitruunahaita, Pepsi Twist -tappajia."
"Oletko hullu?"
Kaikki menivät uimaan.
Vain Kapteeni Kokki ja minä jäimme veneeseen.
Minä join, ja kun minä juon, minusta tulee rohkea: "Kapteeni Kokki!
Jos haluat mennä, minä huolehdin veneestä."
Mutta häntä ei kiinnostanut.
Hän näki minun juovan ja kohteli minua kuin lasta.
Hän antoi minulle idean, joka tuntui upealta,
mutta kun heräsin, sanoin ensimmäisenä: "Kapteeni Kokki…"
Hän kysyi: "Rodrigo, pelkäätkö sinä haita?
Paskapuhetta. Pysy vain veneen lähellä.
Jos hait tulevat, ne nappaavat toiset ensin."
"Totta, Kapteeni Kokki.
Kun ne ovat syöneet alkupalat,
olen jo kiivennyt veneeseen.
Jos ne kiipeävät veneeseen, en edes yritä paeta, ne ovat ansainneet sen."
En uskalla estää darwinismin tapahtumista silmieni edessä.
Menin veteen.
Laseihini meni vettä.
Kiipesin takaisin, pettyneenä,
koska lasini olivat pettäneet ainoassa tehtävässään.
Huusin oppaalle: "Laseissani on vettä!"
"Sylje ja pistä ne takaisin päähän."
"Toistaisitko, sillä kuulin jotain absurdia."
"Sylje ja pistä ne takaisin päähän."
"Se on sinun fetissisi, ei minun."
"Niin ne toimivat." "Eikä."
"Oikeasti." "Soitetaan asiakaspalveluun.
Tehdään se yhdessä, pistän kaiuttimen päälle."
"Sylje ja pistä ne päähän."
"En aio sylkeä ja pistää niitä päähän."
"Haluatko, että minä syljen?"
"Nämä eivät ole sinun."
Joten ratkaisin sen omin päin.
Eli sukelsin…
"Noronha on upea veden alta."
Pelkäsin täysillä, että joku olio hyökkäisi.
Sitten se hyökkäsi. Merikilpikonna.
Ne ovat vitun ketteriä veden alla. En tiennyt sitä.
En tiedä, ovatko ne kaikki tuollaisia, mutta tällä oli turboboosti.
Ehkä se oli valaan imussa -
tai meni alamäkeen tai jotain.
Joku heitti sen veteen ja huusi: "Liiku, saatana!"
Se oli valtava. Suuri, läski ninjakilpikonna.
Se ohitti minut. En tiennyt, mitä tehdä, joten huusin: "Kilpikonna!"
Veden alla se kuulosti tältä…
Se katsoi minuun vihaisesti.
Se oli aktivistikilpikonna.
Se heitti minua korrella.
Sillä oli Greenpeace-tatuointi kuoressaan,
ympäristöpinni, uimalakki -
ja merikilpikonnien suojeluesitteitä.
Sitten se kaasutti äkäisenä pois.
Katsoin sitä pelottomana ja ajattelin: "Vitun kaunis olio."
Sitten laseihini meni vettä.
Nousin pintaan, kuivasin lasit ja näin taas.
Ulapalla näkyi evä.
"Vau, mahtavaa. Kuolema saapuu."
Hyppäsin takaisin veneeseen…
Sydämeni hakkasi kuin riivattu…
Istun tuoliin ja mietin, että olen elossa.
Sitten kelloni piippasi. Katsoin sitä, ja siinä luki:
"Onnittelut, Rodrigo. Aloitit uuden harjoituksen."
Kello ei tiedä paskaakaan.
Opas tuli lähelle venettä ja sanoi:
"Mitä tapahtui? Takaisin veteen."
"En" "Miksi et?" "Se on siellä."
"Mikä?" "Peto."
"Mikä?" "Hai. Sitruunatappaja."
"Tuollako?" "Ilmielävänä, jäbä."
"Odota, käyn katsomassa." "Mitä?"
Kuinka paljon matkatoimisto maksaa näille?
Osoitat hänelle kuoleman,
ja hän käy katsomassa sitä?
"Tuskin jaksan odottaa."
Ja sinne hän lähti.
"Mitä helvetin vaarallisen työn lisää te saatte?
Paulinho, takaisin paattiin. Opas on jo menetetty!
Mukava jäbä. Ei ansainnut kuolemaa, oudosta lasifetissistä huolimatta.
Opas palasi alle viiden minuutin kuluttua.
"Rodrigo, takaisin veteen!"
"Ei nyt." "Takaisin tänne."
"Ei nyt. Kiitos."
"Se ei ollut hai." "Mikä se sitten oli?"
"Delfiini."
"Pelkään myös niitä."
Pelkäättekö te delfiinejä? -Ei!
No, te olettekin koviksia.
Joku sanoi, ettei ole koskaan nähnyt sellaista.
Hyvä, niin söpöä.
Mutta ei käy järkeen.
En ole koskaan nähnyt käsikranaattia ilman sokkaa…
Tiedän silti, että pelkään sitä.
Mutta hyvä, jos te ette.
Etsitäänpä joku pari… Oletteko te pari?
Oletteko olleet pitkään yhdessä?
Kolme vuotta? Huh, mahtavaa.
Kolme vuotta yhdessä ja kahdeksankuinen lapsi.
Hienoa.
Game over, vai mitä?
Etkä pelkää delfiinejä. Mahtavaa. Mikä sinun nimesi on?
Luana. Mitä teet työksesi?
Opettaja? Mitä opetat?
Lastentarha? Vau, hienoa, Luana.
Rikastuminen ei tule kysymykseen. Mutta mukavaa.
Ansaitsisit enemmän palkkaa. Silti, hienoa.
Se on varmasti palkitsevaa.
Mikä sinun nimesi on? -Samuel.
Mitä sinä teet työksesi? Samuel ja Luana.
Näyttämöavustaja.
Näyttämöavustaja? Tässä on muuttomies.
Hän muuttaa maisemat.
Kaikkialla maailmassa.
Kolme vuotta yhdessä, ja päätitte tulla Noronhaan juhlimaan.
Tehdään se neljän vuoden välein, kuten World Cup.
Hyppäätte koneeseen, matkustatte Noronhaan,
veneellä avomerelle ja sukeltelemaan.
Samuel menee ensin. Hän pukee uimashortsit.
Upea maisemanmuutos.
Luana on edelleen veneessä. Opettamassa luokkaa Zoomissa.
Vanhemmat pitelevät lapsiaan, "Katsokaa opettajaa!"
Samuel ui meressä ja näkee delfiinin.
Onnelista aikaa, vai mitä Samuel? Vittu, delfiini.
Hän jopa huutaa delfiinille…
Delfiini vastaa…
"Juku, delfiini tulee kohti."
Samuel innostuu, "Pääsenkö koskettamaan delfiiniä?"
Vittu joo, jäbä. Delfiiniä? Mitä sinä yleensä koskettelet?
Mitä näyttämöavustaja koskettelee?
Joka saatanan kulissia, koko lavaa.
Kuvittele delfiinin tekstuuria. Hullua.
Samuel innostuu entisestään, kun delfiini tulee lähemmäs, hän huutaa:
"Luana! Tule veteen, kulta!"
"Minulla on yllätys sinulle!" Eikä kerro, mikä se on.
Delfiini tulee viereen, kuin se tuntisi sinut.
Kuin näyttämödelfiini. Kaverisi.
Se käpertyy rinnallesi. Halaa sinua.
Alat silittää sitä, Samuca.
Tämä on sinun hetkesi, Samuca. Sinun hetkesi.
Jatkat pyrstöstä kaulalle, Samuca.
Mikä ilo.
Juliana ui nopeasti luoksesi.
Sanoin "Juliana", enkö?
Luana! Luana ui nopeasti. GoPro päässä.
Luana ui nopeasti.
Keskeytän tarinan hetkeksi ja puhun yleisölle. Jatketaan pian.
Odottakaa hetki.
Luin hiljattain artikkelin, jossa kerrottiin, että ihmisen jälkeen -
eniten ihmisten raiskaamisesta kiinnostunut eläinlaji on -
delfiini.
Jatketaanko tarinaamme?
Luana oli uimassa. Vai mitä, Luana?
Samuca oli siellä. Vai mitä, Samuca?
Silittäen hellästi. Ajatellen, "Mikä päivä.
Kiitos, matkatoimisto."
Delfiini ääntelee…
Samuca jatkaa käsipeliä, ja…
Silloin…
Delfiini sukeltaa.
Se sukeltaa paremmin kuin sinä. Vai mitä, Samuca. Se on delfiini.
Se alkaa laskea -
shortsejasi nokallaan.
Pieni nokka…
Delfiinit ovat todella älykkäitä.
Ne ovat kolmanneksi älykkäin eläinlaji maailmassa.
Vain meitä ja apinoita perässä. Ja apinoilla on Wi-Fi Manauksessa.
Kuvitelkaa, mihin delfiini pystyy.
Shortsit olivat siis alhaalla…
En haluaisi sanoa tätä. Näytät mukavalta tyypiltä.
Avataan sydämemme ja jatketaan.
Samuel, mitä ajattelit -
turistin silitykseksi,
olikin mukava esileikki.
Delfiini, kulli hyperjäykkänä,
hämmästyttävän kyvykkäänä,
liukuvoidemainen merivesi apunaan,
alkoi panna Samuelia perseeseen.
Pelottavan rytmikkäästi.
Tämä on delfiini pumppaamassa perääsi, Samuel.
Se pumppaa niin ankarasti, että alat miettiä, onko sinulla kohtu,
koska se selvästi osuu johonkin siellä.
Aina, kun pääset pinnalle, huudat: "Luana, älä tule tänne!"
Äänesi on korkea, koska delfiini panee sinua perseeseen.
Luana saapuu paikalle.
Hän ajattelee saavuttuaan ensimmäisenä:
"Mikä vitun omituinen yllätys tämä on?"
Hän sukeltaa ja näkee -
Samuelin epätoivoisen katseen veden alla.
Hän kirkuu: "Samuel!
Delfiini panee sinua perseeseen!"
Niin kuin et olisi tiennyt, Samuel? Delfiini on nussinut sinua ikuisuuden.
Samuca sanoo: "Twerkkaan vähän, jos tämä perkele tulisi nopeammin."
Se toimii! Samuca on fiksu, hän on näyttämöavustaja.
Delfiini: "En tule sisääsi, ettet tule raskaaksi."
Se ottaa sen ulos ja tulee. Helvetisti spermaa.
Te alatte hukkua spermaan ja meriveteen.
Helvetisti delfiinin spermaa ja merivettä.
Hei, Kirppu! Tykkäätkö show'sta?
Aika kesy, vai mitä?
Niin taitaa olla.
Jos Kirpun koulussa puhutaan huomenna delfiineistä…
Kuvitelkaa, kun hänen äitinsä saa puhelun, "Tyttäresi itkee,
hakkaa päätänsä seinään ja kirkuu: 'Ei delfiinejä!'"
Taisin liioitella hieman.
Halusin antaa esimerkin.
Selkeän.
Delfiini -
poistui.
Kun ne tulevat, ne lähtevät.
Te uitte hitaasti takaisin veneeseen.
Hieman ymmällänne.
Nousette veneeseen, jossa mukava kapteeni grillaa.
Kapteeni kysyy: "Haluatteko lihaa?" Luana: "Emme halua mitään."
Menette kylpyhuoneeseen ja alatte itkeä. Kyyneleitä, paljon kyyneleitä.
Sitten kuulette yhtäkkiä…
"Voi, ei. Delfiini palasi."
Mutta se olikin kapteeni: "Olemme takaisin rannalla."
Astutte alas veneestä hiekalle -
ja tunnette olonne turvalliseksi. Kuivaa maata.
Päässä pyörii silti, "Mitä tuolla tapahtui?"
Halaatte. Koskette toisianne ensimmäistä kertaa -
tapahtuman jälkeen.
Samuel näkee, Luanan olan yli, kyynärpäänsä kärjessä,
pienen limpin delfiinin spermaa.
Hän pyyhkii sen pois.
Nyt haluan kysyä teiltä molemmilta,
että -
poistaisitteko GoPro-videon ja tekisittekö verivalan,
että kumpikaan ei koskaan enää edes mainitsisi delfiiniä,
vai kertoisitteko kaikille siitä?
Aivan niin. Hiljaisuus.
Luuletteko, että lääkäri,
mainospuolen tyttö tai asianajaja koskaan kertoisivat kenellekään?
Niin ei käy.
Se on salaisuus.
Kenelläkään ei ole munaa mennä poliisilaitokselle ja sanoa:
"Komisario, Flipper -
pahoinpiteli meidät. Haluamme nostaa kanteen."
"Miltä se näytti?" "Söpöltä."
Kukaan ei pelkää delfiinejä, koska niiden nimi on ansa.
Se päättyy "fiini". Kukaan ei pelkää sitä.
Jos joku osoittaa sinua aseella, "Anna rahat tai käy fiinisti." Vitut.
Jos nimi olisi Delfzilla, et varmana menisi lähellekään vettä.
Delfzilla tyrmää valaankin.
Kunnioita Delfzillaa.
Ja delfiinit…
Siksi kondomit ovat Trojaneita. Helpompi päästä pukille.
Jos ne olisivat Spermzilloja, kukaan ei haluaisi niitä.
"Spermzilla? Aiotko panna minua Spermzillalla?
Ei onnistu. Spermzilla ei mahdu pieneen pilluuni."
On väärin kutsua niitä troijalaisiksi. Se tulee Troijan hevosesta.
Millainen aivoriihi keksi sen nimen?
Troijan hevosen perusajatus oli,
että vihollinen päästää sen sisään avattavaksi.
Juuri sitä me emme halua tapahtuvan.
Niitä pitäisi kutsua Spermavahdiksi tai Mällilukoksi.
Tai graafisemmin, Kermatortun tappajiksi. Se olisi hienoa.
Haluaisin sanoa kaupassa:
"Laatikko Kermatortun tappajia. Olen tulessa tänään."
En siis palannut veteen, koska minä pelkäsin.
Mutta hyvä, että te ette pelkää.
Sinä iltana -
esitin stand-up-show'ni, siksi olin siellä.
Ja kun -
show oli ohi, se oli upeaa. Ihana yleisö Noronhassa.
Olin onnellinen.
Tato, Falamansasta, alkoi soittaa.
Se ei ollut Falamansa. Se oli vain Tato.
Mutta kukaan ei kysellyt, missä basisti on.
Ihmiset olivat onnellisia.
Tanssin erään tytön kanssa. Ilta oli mitä mahtavin.
Sitten, yhtäkkiä, muodostui mosh pit,
"Xote da Alegrian" aikana.
Yksi pari innostui liikaa, törmäsi minuun ja tyttöön,
ja minä pyyhkäisin jalallani terävää kiveä.
Terävää kuin Ginsu-veitsi.
Se raapaisi isovarvastani, ihoni parkaisi: "Voi vittu!"
Ja sillä hetkellä,
sain haavan varpaaseeni -
Noronhassa.
En edes…
En edes välittänyt. Ajattelin, että se oli vain pikku taklaus.
"Näitä on sattunut paljon. Jatkan tanssimista ja katson myöhemmin."
Sitten jalkani alkoi tarttua maahan. "Outoa. Minulla ei ole Velcro-sandaaleja."
Kun tyttö astui taaksepäin, katsoin nopeasti,
ja maassa oli verilammikko. "Vau, hienoa.
En voi jatkaa tanssimista." Naputin tyttöä olkapäälle.
"Kulta?" "Niin?"
"Kuule,
meidän täytyy pitää pieni tauko."
"Mitä tapahtui?" "Minä kohtasin takaiskun.
Vastoinkäymisen."
Menin Paulinhon perään. Hän on vanhempi, ystäväni,
hänellä olisi varmasti viisauden sanoja helpottamaan levotonta sydäntäni.
Oloni oli hyvä. Murehdin vain verta.
Show'n adrenaliini ja alkoholi olivat saaneet minut turraksi.
"Paulinho, katsopa tätä."
Hän katsoi jalkaani, katsoi minuun ja sanoi: "Menetät varpaasi."
Minä tykkään mennä virran mukana.
Heti, kun hän oli sanonut sen, varpaani alkoi sykkiä.
"Voi, ei, minä menetän varpaani!"
"Onneksi sentään Noronhassa." "Ei, Paulinho!"
"Soitan äidilleni." "Miksi sinä hänelle soittaisit?"
"On kerrottava jollekin.
Hän on mielestäni oikea henkilö. Äiti, varvas, jonka annoit. Menetin sen!"
Paulinho friikkasi täysin. "Pyydän paarit."
"En mene tämän joukon läpi paareissa.
Olimme juuri lavalla kaikkien edessä.
'Katsokaa, Rodrigo on paareilla.' Ei tule tapahtumaan."
"Pyydä pyörätuolia." "Miksi?" "Se on arvokkaampaa."
Hän ei vain tajunnut.
Hän käveli edessäni huutaen: "Raskas lasti tulossa!"
Minä tulin perässä hyppien -
roiskuttaen verta ihmisten päälle.
Kun pääsin perille, olin täysi sotku. Verinen päästä varpaisiin.
He nostivat jalkani lopettaakseen verenvuodon.
Verta valui paidalleni, shortseilleni, kaikkialle.
Näytti kuin minua olisi puukotettu kahdeksasti -
tai ammuttu vähintään neljästi. Ihmiset olivat paniikissa.
Huutivat ja soittelivat.
Yhtäkkiä kuulin…
"Uskomatonta! Saapuiko Bruno Gagliasso tänne juuri?"
Kiitos paljon, naiset ja herrat. Minä olen Rodrigo Marques.
ERIKOISKIITOKSET
ÄITI, ISÄ, BIGA JA RAPHA TUOTTAJANI GUI JA CAM
VELJENI STAND-UP-PIIREISSÄ JA LAPSUUDEN KAVERINI BABILAKISSA
Tekstitys: Kai Lavila