Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX COMEDY KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
RODRIGO MARQUES
RM!
Nem akartam ma inni, oké?
De menő vagy!
Örülök, hogy észrevetted.
Én is mindenkit örömmel látok.
Ezt rátok. Kösz a felém áradó szeretetet. Ez mókás lesz.
A mai előadás címe
Faragatlan alak, szóval
nagyon meglepődtem és felizgultam,
hogy a Netflix ráharapott az ötletre.
Azt gondoltam, fura...
de ez a cég hisz.
Először is megmagyarázom,
miért Faragatlan alak a műsor címe.
De előbb hadd kérdezzem meg, vannak-e kiskorúak ma a körünkben!
Ott arra. Kihez van szerencsém?
Mariana. Arra kérlek most, hogy távozz.
Vissza fogom adni a pénzedet.
És kint találsz csokis tejet.
Csak vicceltem, Mariana. Minden rendben. De tudod, furának találom.
Tehát a műsor címe Faragatlan alak,
nem pedig Szünidei matiné...
Ezzel turnéztam Brazíliában,
és legutóbb a közönség soraiban volt egy kilencéves is.
Egy kilencéves még élvezni sem tud.
De abban a korban az ember néha már megremeg, mi?
Időnként nagyban megy: „Élvezni vagy nem élvezni?”
Azt szoktam erre mondani, ez tiszta kibaszás.
Van beceneved?
- Bolha. - Bolha?
Akkor Bolhának szólítalak.
Anyukáddal vagy?
A nénikéddel?
De azért ismered őt, nem?
Pislogj vészhelyzetben, Bolha!
Csak mert a néni vett neked kólát, még nem biztos, hogy átver.
Faragatlan alakként híresültem el,
volt egy show ugyanis, amelynek a címe
Cabral hibája...
Látom, kapiskáljátok.
Abban a műsorban faszszopókról meséltem, miközben
nyalnak, fröcsögnek,
bele mások képébe, a szart is lenyomják bárki torkán,
a töködre lépnek, embereket szopatnak,
engem és úgy általában bárkit.
Ez soha nem kevert bajba.
A hatodik évadban azt mondtam, puncit nyaltam.
Ez az eredménye.
Az összes közösségi médiában engem ostoroztak.
Folyamatosan ekéztek, elárasztották az Instagram fiókomat.
„Rodrigo, ez gyalázatos! A gyerekeimmel nézem a show-t.”
„Bocs, de nem az én hibám, ha szar a társaságod.”
„Hívj olyanokat, akik szeretik!”
Bolha szereti, hisz eljött ide.
Nem értem én ezt.
„Rodrigo, értsd meg, a műsort délelőtt 11-kor ismétlik!”
Mire én: „Tudom.”
„És azt is tudom, hogy munkaidőben lehet puncit nyalni.”
Igazából ajánlanám is. Remek délelőtti program
a füves cigi, a gluténmentes kaja és a punci.
A tetejébe locsolhatsz egy kis kókuszlét,
már ha úgy tartja kedved.
A füves cigi talán ciki.
Ezért adtam a Faragatlan alak címet,
de valójában a műsornak nincs köze hozzá.
A stábom azt mondta: „Rodrigo, figyelj!”
„Az új műsoroddal 2020 januárjában kezdünk turnézni.”
Fogalmunk sem volt a világvégéről.
Még csak 2019. júliust-augusztust írtunk.
Mire én: „Januárban?” „Aha.” Én meg: „Akkor kevés az idő.”
„Majd tíz évembe telt, mire megírtam az első műsorom.”
„Hogy állhatnék elő egy új show-val négy, öt hónap múlva?”
„Sok sikert, Rodrigo! Már áruljuk is.”
Szóval, kiakadtam.
Azt hittem, nem fog menni.
Mindig azt a művészi álmot dédelgettem, hogy lesz egy show-m,
ahol egy sztorit mesélek el.
De mi teszi ezt a sztorit oly izgalmassá,
amire egész estés műsort lehet alapozni?
Szóval lebuktam.
Le én, a memóriám mélyére ástam,
az elképesztő sztori után kutatva,
amit elmesélhetnék.
De ott nem volt semmi.
No akkor még jobban berezeltem.
De a szerencse őrangyala rám mosolygott.
Fernando de Noronhára hívtak fellépni.
Bele a képetekbe.
Valaki járt már Noronhán?
Te? Miből élsz?
Orvos vagy? Értem.
Ott sokan azok.
Ott hátul? Valaki még jelentkezett?
Mivel foglalkozol?
Hirdetésekkel? Király!
Valaki innen járt már Noronhán? Hát ez nem a jó oldal.
Hol az a másik fickó? Tessék.
Te mit csinálsz?
Ügyvéd? Nem biztos, hogy van kedvem tovább dumálni.
Köszi, hogy eljöttetek.
Megértem, hogy a legtöbben még sosem voltak ott.
Ti itt, São Paulóban éltek, én meg Recifében. Sokkal közelebb van.
Azért annyira nem. 500 km.
De ne menjetek oda úszva!
Arrafelé leselkednek a cápák. Idegőrlőek.
Csak akkor látogattam el Noronhára, amikor már São Paulóban laktam.
Meghívtak, hogy ott standupoljak.
És Noronhán elvágtam a lábujjamat.
Arra gondoltam, milyen poén, hogy pont Noronhán.
Most van egy seb a lábujjamon. Ha kérdik: „Rodrigo, mi az?”,
azt felelem: „Noronha. És te, hogy vagy?”
Így hát úgy döntöttem, a műsort Noronhára és a megvágott lábujjamra építem.
Ezt gondoltam címnek: Noronhán jártam, a lábujjam megvágtam,
de nem volt nagyon ütős.
Ezért hatásvadászat gyanánt
a show-nak a Faragatlan alak címet adtam,
hogy idecsalogassam a közönséget.
Mikor már itt vannak, elmondhatom nekik,
hogy a műsor valódi címe:
Noronhán jártam…
a lábujjam megvágtam.
Amit ezennel megkezdek.
Remélem, jól szórakoztok.
RODRIGO MARQUES
NORONHÁN JÁRTAM, A LÁBUJJAM MEGVÁGTAM
Elhiszitek, hogy Noronhán jártam, és a lábujjam megvágtam?
- „Ha Noronhán lenne a show?” - „Rodrigo, az egy négynapos fesztivál.”
„Maradhatsz négy napig, de standupolsz 30 percet.”
Mire én: „Tökéletes. Mindig is négy napra vágytam a szigeten.”
Erre ők: „Paulinho Serrával együtt lépsz fel.”
„Remek. Már most életem legjobb napja.”
Mert imádom Paulinhót. Igazi barát,
az ország egyik legjobb komikusa.
Én erre: „Négy nap Paulinhóval Noronhán?”
De ők: „Még valami.” Mire én: „Még?”
„Ott lesz még Tato is a Falamansából.”
Mire én: „Ne már, ez egyre jobb.”
Hiszen csodálatos, nem számít, hogy a heavy metált kedveled,
ha meghallod: „A homokba írtam a nevedet,”
egyszerűen beleremegsz.
Nem tehetsz róla.
Úgy voltam vele: „Oltári lesz.”
„Ember, Noronhára megyek, nadrágot nem is viszek, csak sortot.”
Felvettem a Simpsons sortot, irány a reptér.
Odaérek, kezdődik a csesztetés.
Én meg: „Nem baj. Noronhára megyek. Felülemelkedek.”
Már-már ügyvédnek érzem magam.
Beszállok a repülőbe, tele volt orvossal.
A mögöttem ülő két fickó között folyt a legértelmesebb beszélgetés,
amelyet most előadok nektek:
Az egyik odafordul a másikhoz: „Hé!”
A másik csípőből válaszol: „Hó!”
Kezdetét veszi a traccsparti.
„Tudtad, ha Noronhán szabad tüdős vagy palackos merülést végzel,
majd aznap repülőre szállsz,
a vízalatti és a magas légköri nyomás
hatására szétmehet a fejed?
Én: „Megismételnéd, bajnok?”
„Ezt titokban akarod tartani a haveroddal?”
„Kisasszony, neki bejelentenivalója van.”
„Ha merülsz és repülsz, rábaszol.”
„Szétcseszi a fejed!”
Ott a paracetamol se segít.
Landolunk Noronhán.
Szövetségi tisztviselők üdvözölnek, amint leszállsz.
Noronhán az egyenruhások sortot viselnek.
Imádtam. Még sosem láttam a szövetségiek lábikráját.
Ez új volt. Szövetségi lábikrák közszemlére téve.
Otthon éreztem magam.
Átjutottunk, nem találtak füvet, Paulinho jól eldugta.
Talán most nehezítettem meg az életét.
Aztán találkoztunk az idegenvezetővel,
aki csak úgy böffentett néha valamit. Ránk nézett, és mondta:
„Csak hogy tudjátok, Bruno Gagliasso nincs a szigeten.”
Én: „Ki a halál kérdezte?”
„Csak hogy tudjátok, mindig ezt kérdik.”
„Azt hiszik, megy a szirén a Brunóra.”
„Orgia!”
Én erre: „Nézd...
erről az orgiáról szívesen hallanék többet.”
- ”Ilyesmi itt nincs.” - „Na ne etess!”
„Ez sziget, naná, hogy van.”
„Nem akarok részt venni. Csak nézni. Kukkolni.”
Csodás lenne látni, ahogy Giovanna Ewbankot
Bruno Gagliasso megdugja,
utána Bruna Marquezine jön. Micsoda kibaszott jó nap!
Ha maguk közé hívnának: „Gyere, Rodrigo!”,
azt felelném: „Nem vagyok méltó rá. Nagyon köszönöm.”
Én igazán...
Nem szeretném rontani az orgia átlagos testtömegindexét.
Megvolt a kecónk, leraktuk a cuccot,
aztán irány a legközelebbi tengerpart, egy eldugott öböl.
Az idegenvezető ajánlotta azzal, hogy tetszeni fog,
mert szirtekkel és zátonyokkal védett, csak kis állatok juthatnak be.
Én erre: „Csúcs!”
Tehát irány a tengerpart,
Noronha csodálatos, egyszerűen lenyűgöző.
Csak én, Paulinho, az idegenvezető és az a kristálytiszta víz.
Azok, akik reklámmal foglalkoznak, tudják, miről beszélek.
Valami másról.
Totál izgalomba jöttem.
Mintha az idegenvezető előre megrendezte volna. Sosem láttam még ilyet.
A vízben a Bébi cápa dal szólt, megsokszorozva.
Rengeteg bébi cápa dú-dú-dú-dúdolt.
Mindenhol csak énekeltek: dú-dú-dú-dú.
Csomóan voltak.
Nagyon izgulok, belevetem magam az írásba.
Paulinho idősebb, nem tud sztorit írni, filmezik.
Az idegenvezető odaszól: „Hé, Rodrigo!” Mire én: „Mi az?”
Ő: „Beugrasz?” Mire én: „Az autóba? Már megyünk?”
Erre: „Dehogy. Ide a vízbe.” Én: „Micsoda?”
„Na és azok az apró kis fenevadak?”
De ő: „Nem bántanak.” Én meg: „Ne már!”
Váltig állítja: „Kicsik.” Én meg: „Kis cápák. Fejezd be a mondatot!”
„A legvégéig, oké?”
„Bébik még.” Felhördülök: „Nem azok, tesó.”
„Nem kérdik: 'Hol van apa kis cápája?' Neked elmentek?”
„Ezek vadászok!”
„Reciféből jöttem. Ismerem a cápákat.”
Aztán bedobott egy poént, az emberek viccelnek a komikusokkal.
Úgy látszik, a tréfálkozás a csomagunk része.
A munkaköri leírás része.
„Rodrigo, értsd meg, itt Noronhán az állatok
a természetes élőhelyükön laknak.
„Ezáltal az ökoszisztéma tökéletesen működik.”
„Ezért a cápák nem fanyalodnak rá a silány húsra.”
Mire én: „A sértegetésnél több kell, tesó, hogy rávegyél a fürdésre.”
„Azonkívül,
mi van, ha a cápák ma akarnak mekizni?”
„És épp én vagyok ott? Na nem!”
Amikor a cápák lemondanak a fehérjeturmixukról,
nem fognak bezabálni sült krumpliból.
Paulinho Serra bement,
a figyelmeztetésem ellenére: „Ejnye-bejnye, Paulinho,
a kezed fogja bánni.”
Ha megkérdik: „Hogy vesztette el a kezét Paulinho?”, azt mondom: „Butaságból!”
Épp forgatni kezdtem,
tőlünk kábé 20 méterre megláttam egy rettentően fehér lányt.
Extrém fehéret.
Mondhatni hófehéret.
Ha még fehérebb lett volna, az már szinte fekete.
Lelógna a színpalettáról.
Eszméletlenül fehér.
Szeretem ezt a poént. Talán eladom egy festékgyárnak.
Egy cápa közeledett feléje,
már nem annyira bébi, annál azért nagyobb. Olyan...
Bolha cápa!
Egy tinédzser cápa, aki imád a Free Fire-rel lövöldözni.
Ezt látva, Paulinho a mentőangyal szerepébe bújt.
Kiemelkedett a vízből, és elkiáltotta magát...
„Vigyázz!”
„Cápa!”
„Vigyázz, cápa!”
Vigyázz, cápa!
Mondom, cápa! Rázd le!
„Én szóltam.”
A lány halálra rémülve emeli fel a fejét,
és visszaordít.
„No mi lesz, haver!”
Teresinából jött a csaj.
Azt hitte,
hogy a „cápa”...
„cápázni” jött.
„Miféle kis köcsög tapló baszakodik errefelé?”
„Kap tőlem egy olyan sallert,
hogy lenyeli az ikráját.”
Felforr az ember vére, vagy vérlázító, nem is tudom.
Magunkból kikelve távoztunk.
Éjszaka egy bárba mentünk.
Az idegenvezető vitt el minket, mondván: „Na idehallgassatok!
Ne vedeljetek túl sokat, holnap reggel lesz még egy utunk.”
„Különben a macskajajhoz seperc alatt jön még egy kis tengeribetegség is.”
Én: „Nem biztos, hogy menni akarok.”
Mire ő: „Tuti jó buli lesz.” Én csak: „No persze.”
- „Mindenki megy.” - „Ki az a mindenki?”
„Tato, Tato családja, Tato gyerekei, Tato felesége,
egy csomó helyi fazon, elfelejtettem a nevüket.”
„Thalita Reboucas is megy, meg Thalita Reboucas barátja.”
Hallottatok Thalita Reboucasról?
- Igen. - Nem.
„Igen, nem...” Ha nem ismeritek, igazából mindegy is.
Nagyszerű ember. Imádtam Thalitát.
De ebben a show-ban csak nyúlfarknyi szerephez jut.
Tessék, vége is.
„Lesz ott zene, sör, grillparti, palackos búvárkodás.”
Mire én: „A búvárkodást offolom.”
Ő erre: „Csak ha szeretnéd.” Mire én: „Én ugyan nem.”
Csak mondja: „Holnap eldöntöd.” „És ha már döntöttem?”
Másnap korán reggel bepattanunk a motorcsónakba, és elindulunk.
Kihajózunk a nyílt tengerre, körülöttünk számos motorcsónak.
Láttam, hogy mindegyiken van grillező. Ezt nem is tudtam.
És a kapitány felelt a grillezésért.
A munkakörijében ez nincs.
De klassz volt.
A tengerészsapkás fickó keményen forgatja a nyársat.
Nagyon Cook kapitányos.
Az enyém egy idősebb krapek,
remek beszélgetés, füves cucc, mélytengeri eszmecsere.
Azt kérdeztem: „Tesó, ha egyenesen megyünk tovább,
elérjük majd Afrikát?”
Erre rávágta: „Nincs elég üzemanyagunk.”
Az idegenvezető benézett: „Üdv, Rodrigo!” „Mi az, ember?”
Majd folytatta: „Búvárkodsz?” „A fenébe, ezen már túl vagyunk.”
„Tegnap sem fürödtem a bébi cápákkal.”
„Honnan veszed, hogy ma majd a felnőttekkel igen?”
Váltig állítja: „Itt nyugisabb, mint ahol tegnap voltunk.”
Ránéztem: „Látod, mennyire nem volt tegnap nyugis?”
„Átlátok ám rajtad, jó ember.”
Csak mondja: „De itt nem is látsz majd cápákat.”
Én meg: „Ezzel akarsz megnyugtatni?”
- „Itt csak citromcápák vannak.” - „Tesó, nem vagyok tengerbiológus.”
„Ez az információ nekem semmit nem mond.”
„Mégis hogy kéne reagálnom rá? 'Ezt miért nem mondtad?'”
„Egek! Mindenki tudja, hogy a citromcápa nem harap,
csak kiégeti a szemed.”
„Még sosem kóstoltam cápalimonádét!”
Paulinho Serra úgy látszik, duplán tökös csávó.
Semmitől sem fél.
Még sosem láttam, hogy valaki ennyire tojna a saját életére.
Bárhová elúszik.
Meglát egy ráját, és ordítva jön vissza:
„Egy rája!”
Erre visszaordítok: „Menekülj!”
Sürget: „Kapd elő a GoPrót a hátizsákomból, videózni akarok.”
Én: "Mit mondtál, Paulinho?”
- „Videózni akarok.” - Minek?
- „Akarok pár rájás képet.” - „Menj a Google-ra, írd be, hogy 'rája!'”
„Számtalan ilyen kép van, Paulinho.”
„4K felbontásban is.”
„Küldjek neked egy rájás posztert?”
„Küldök majd egyet, Paulinho.”
„Nem, ez a lányom GoPrója, ő kért meg, hogy videózzak.”
Mire én: „De pont rájákat? Készíts grillezőset!”
„Irány a part!”
„Lehet ezzel a szarral zoomolni? Afrika pont arra van.”
„Rodrigo, a ráják békések.” Én meg: „Paulhinho...”
”Te nem az Animal Planet operatőre vagy.”
„A ráják nagyon veszélyesek.”
„Ismersz valakit, akit rája támadott meg, Paulinho?”
Ő erre: „Nem, én nem.” Mire én: „Na, ugye? Senki nem éli túl.”
„Tényleg ezzel akarsz basztatni? Inkább húzzál innen!”
„Eredj!”
Erre elment.
A rája tanácstalanul néz fel: „Ez most komoly?”
Északkeletről úszott idáig.
Paulinho kimerülten, zihálva jön vissza.
Odaadta a GoPrót, és azt mondta: „Ezt nézd! Figyeld a természetet!”
Végignéztem az egészet, majdnem nyolc perc. Döbbenetes!
Paulinho a GoPrót folyton rossz irányba tartotta.
Ez egy reakcióvideó,
ahogy Paulinho Serra a ráját látja.
A rája sehol nem volt rajta.
Még ma sem tudom, egyáltalán volt-e ott rája.
Szerinte a szeme tükröződésében kéne látni a ráját.
Muszáj elhinned.
Az idegenvezető nem tágított: „Nos, Rodrigo?” Én: „Üdv, ember!
- „Akkor nem jössz be?” - „Hé, mondtam már párszor, nem?”
Folytatja: „Nagyon kellemes.” Én: „Nem, tesó.”
Hitetlenkedik: „Nem tudsz úszni, mi?” Én: „Ilyen úszó előélettel?”
Azt kérdi: „Akkor mi az oka?” Mire én: ”Tesó, a dolog úgy áll,
hogy volt pár traumám.” Azt kérdi: „Mint például?”
Én: „Ráérsz?” Azt feleli: „Igen.” Én: „Akkor figyelj!”
„Fiatalabb koromban...
Annyira nem, mint Bolha.
Már hozzájárultam a GDP-hez, dolgoztam.
Elkezdtem spórolni, mert el akartam menni
Afrikába,
legfőképpen Dél-Afrikába.
Arról ábrándoztam, hogy ott fehér cápákkal búvárkodok.
Talán őrültségnek hangzik,
egy dokumentumfilmben láttam,
hogy mi, emberek helyezkedünk el a Földön
az állatok táplálékláncának a csúcsán.
Mi vagyunk legfölül.
Valaki felröhögött.
Igen, furcsa, de ez van.
Mi vagyunk a csúcs,
mert fegyvereket, autókat, repülőket találtunk fel.
Nem mi, ugye? Mi mind itt vagyunk egy műtengerparton.
Pár fickó...
Pár fickó hozta ezeket össze, mi meg tapsikolunk: „Klassz!”
A fehér cápa így csak a második.
Fegyvertelen.
Ha egyszer megtanul a konyhakéssel bánni,
akkor jól ráfaragunk.
Szóval még ez előtt a legtöbbet ki akartam hozni az elsőségünkből,
szemébe nézni a fehér cápának: „Na mi van, te második?”
Ez volt a nagy kalandom. Persze ellenőrzött merülés közepette.
Egy fehércápa-biztos ketrec belsejében merülsz,
a többiek húst dobálnak be,
a fehér cápákat pedig odavonzza a vér szaga.
Lősz egy felvételt, kiposztolod az Instára, lájközön!
Azonban nincs garancia arra, hogy a fehér cápák tényleg odajönnek,
mivel egyikük sincs rajta az utazási iroda bérjegyzékén.
Szóval ez a dilemma megoldásra vár.
És ha nem jönnek, egy kanyi vasat sem kapsz vissza.
Egy árva fillért sem.
Mert a hajó odament, a húst meg bedobták.
Ezzel az úttal adtál egy pofont a szarnak,
miközben a víz alatt egy köteg húscafat lebeg körülötted.
Tuti nem mutat jól egy ilyen fotó az Instagramon.
Caio Fernando Abreu.
A kis herceg.
Örökre felelős maradsz a marhahúsért, amit megszelídítesz.
Hasztalan.
Miért nem mentem be? Mert láttam a fickó videóját.
Aki bármelyikünk
lehetett volna, egy turista.
Felvette a búvárruháját,
azt sem tudom, miért került fel a netre ez a videó.
Búvárruha fel, néhány barátjával volt a fickó.
A haverjait megelőzve, egyedül beugrott a vízbe. Placcs!
Mielőtt a többiek bemennének,
egy fehér cápa úszik oda,
tajtékzik a dühtől.
Ennek láttán azt gondoltam: „Ez a cápa a postánál dolgozik.”
„Valakinek csomagot kézbesít.”
A cápa ugrál.
Nem tudtam, hogy tudnak ugrani. Pedig de.
Nekiesik a hajótestnek,
és pont beesik a ketrec belsejébe.
Páran felkiáltanak: „Hű!”
Itt most 800 ember gyűlt össze. Képzeljétek, ezt egyedül néztem otthon!
A lánc elszakadt,
és az egész ketrec elsüllyedt,
benne a fickóval és a tápláléklánc-másodikkal.
És a fickó fegyvertelen volt.
Nem tudom ti hogy vagytok vele, de én fegyvertelenül nem vagyok bajnok.
Még felfegyverezve sem.
Mert nem tudom használni.
Talán az első százban sem vagyok benne.
Egyszer egy vízidisznó elől futottam el...
Mit mást tehetnék...
vészhelyzetben a dzsungelben?
Acre székhelyén, Rio Brancóban léptem fel.
A show után épp az öltözőben lazultam,
amikor egy vízidisznó dugta ki fejét a bozótból.
A szemembe nézett...
És elkezdett felém rohanni.
Nem hiszem, hogy felismert.
Ezért inkább
menekülőre fogtam.
Azt hiszem, ott és akkor ez volt
a legjózanabb döntés.
Azt sem tudom, hogyan támadnak a vízidisznók.
Mi van, ha a hasam védem, de ő egyszerűen képen rúg?
Ez számomra tényleg aggasztó, tudjátok?
Mert bármikor ránk támadhatnak állatok,
és nem vagyok benne biztos, hogy felkészültünk.
A fajunk sokkal sebezhetőbb, mint az hiszitek.
Mint az hisszük. Komolyan.
Tudjátok, az emberre melyik a legveszélyesebb faj?
Mindenki azt hiszi, az oroszlán,
a cápa, a víziló. Dehogyis. A szúnyog az.
Az az aprócska.
A kis ártatlan mocsadék! Ennyi.
Nem bandázhatsz a barátaiddal, miközben lecsapsz egy szúnyogra.
A szúnyog odalibben, beléd mar, majd tovaszáll. Malária!
Így megy ez.
Nem is tudom, a negyedik vagy ötödik leghalálosabb faj az emberre:
a bordás krokodil.
Egy tengeri krokodil.
Erről sem hallottam még,
de úgy vélem, tökös egy állat.
Ha megjelenik, az emberek csak néznek: „Mi?”
„Neked nem folyóban lenne a helyed?” Hamm!
A kérdés befejezése előtt elpatkolsz.
Csak nézel: „De hát tengerpart.”
„Miféle árapály sodorta ezt ide?”
Sokszor eltöprengtem azon, hogy milyen fajokat
tudnék legyőzni közelharc esetén.
Szerintem egy fókát le tudnék.
Mert a fókáknak
nincsen karjuk.
Szóval, neked annyi, fóka!
Lesz itt fóka-móka!
Karkulcs szóba sem jöhet.
Inkább egyfajta rúdtánc.
Lassan lecsúszni a földre.
Éljen a brazil dzsiudzsicu!
A Gracies-szabály.
Fojtogatni sem lehet, különben kicsúszik,
mint egy szappan.
Szerintem galambot is le tudok győzni.
A galambok bosszantanak. Személyes okból, tudjátok?
Mert minden emberi lény álmodott már a repülésről.
A galambok tudnak, mégsem teszik.
Inkább sétálgatnak.
Futógalambok.
Mintha egy Airbus az autópályán közlekedne.
Megkérded: „Mizu, Airbus? Az meg: „Rióba megyek.”
„Felszíni járat?”
A válasz: „Még begurulok a grillcsirkéshez.”
A grillcsirkés felkapott hely.
A grillcsirkésnél egyébként pont grillcsirkét nem árulnak. Na és?
Odamentem, grillcsirkét rendeltem.
A fickó válasza: „Nálunk nincs.” Én meg: „A név kötelez.”
- „Rántott csirke van.” - „Akkor javítsák át a cégérüket!”
Vissza a galambokhoz, ők csak két okból repülnek.
Vagy azért, hogy a fejedre szarjanak...
Tudtátok, hogy a galambok szégyenlősek?
A haverokkal lógnak, mire egyikük:
„Srácok, dobok egy barnát, oké?”
Elrepül, pottyant, visszafelé a menetszél megszárítja a hátsóját.
Vagy amikor toppantasz a lábaddal.
Akkor eszükbe jut: „Jé, tudok repülni.”
Három!
A legközelebbi járdát megcélozva verdesnek hármat a szárnyukkal.
„A fenébe! Menj, láss világot! Repülj Európába, Óceániáig!
Örömest tetszelegnek hajléktalan városiként.
Ostoba balfácánok!
Azt hiszem, mégis elengedem a galambot.
Nem akarom, hogy bárki félreértse.
Állatbarát fickó vagyok.
Kölyökként nekem is voltak állataim.
Minden vágyam
egy szibériai husky volt, de anyám megtiltotta...
állítólag azért, mert Recifében éltünk,
a husky meg Szibériában.
Ezért aztán...
megállapodtunk abban,
hogy túl felkavaró lenne a környezetváltozás.
Ezért, ha ma a jelenlévők vagy a nézők közül
Luisa Mell vagy John Wick
rajongója lenne...
Világossá akarom tenni, hogy ellenzem az állatkínzást.
Ezzel csak azt mondom, ha valaha is le kéne gyűrnöm egy galambot
az emberiség táplálékláncban elfoglalt pozíciójának
javítása céljából, én bizony bevállalnám.
Kész vagyok megküzdeni vele.
De én nem hívom ki a galambot.
Ám az emberiség érdekében, és ha a rohadék támad először,
én biza rögtön kiengedem.
Ha harc, legyen harc! A fenébe!
A hajóban mindenki lesokkolódott. A csávó a cápával a víz alatt.
Mindenki töretlenül sikoltozik.
A legkülönfélébb nyelveken, csak neked.
Majd csönd.
Lassan vérbe borul a vízfelszín.
Mindent vér lep.
Az emberek még jobban kiborulnak.
A cápa elúszik. Jól láthatóan a cápa vére volt az.
Kifele menet megvágta magát.
Ez rendjén van, elvégre egy fehér cápához sebhely dukál,
hogy flexelhessen a többi cápa előtt: „A világbajnokkal való harcban szereztem.”
A víz megnyugszik, a vér eloszlik, egy fej felbukkan
a törzshöz tapadva.
Kihalásszák a fickót. Roppant fura módon jár.
De nem tudom, hogy máskor hogyan szokott.
Kissé mesterkéltnek tűnik.
Öregem, olyan volt, mintha... De nem!
Leveszik a búvárszemüvegét, kérdésekkel bombázzák.
Az ürge hallgat. Leültetik, a kamera az arcára zoomol.
Mindenki visít, ő szótlan, a kamera a szemeire zoomol.
Mindenki visít, ő szótlan, a kamera az egyik szemére zoomol.
Mindenki visít, ő szótlan, a kamera a pupillájába zoomol.
Mindenki visít, ő szótlan, és a videó véget ér.
Na ekkor határoztam el, hogy nem megyek.
Bárki láthatta, hogy fizikailag ép és sértetlen,
de a merev tekintete olyan volt,
mintha legalább tíz évet öregedett volna keddtől csütörtökig a terápián.
Az egészségbiztosításom ezt nem fedezi.
Nem beszélve arról, hogy talán összeszarta magát,
te meg szépen kibérled a búvárruhát, hogy belebújj.
Amiből szar és szégyen szivárog
a segglyukadtól egészen a nyakadig, mire azt kérdezik:
„Csak nem a fehér cápával kekeckedtél? Beszartál?”
Erre a fickó: „Nem, azért szartam össze magam, hogy a cápa szemébe dörgöljem.”
„A cápa most kötőhártya-gyulladással küzd.”
A cápa erre: „Kaphatnék valakitől egy fülest?”
„Nem tudom, mi történt. Bedobtak valami húst,
azt hittem, nekem szánták, odarohantam, örömömben ugráltam,
valamibe beleütköztem, ketrecbe estem, egy fickóra ráordítottam: „Várj!”
„Elhiszitek, hogy a csávó benyúlt a seggébe, és kiszúrta a szemem?”
„Kétszer is!”
„Miféle istenverte sorscsapás ez, tesó?”
„Kifele menet meg is vágtam magam.”
„Ha kiismerem az a konyhakést, annyi lesz neki!”
Másik alkalommal Manausban jártam. Ha tehetitek, menjetek el!
Mármint az orvosok.
Manaus lenyűgöző.
Micsoda szép város, gyönyörű. És ha az erdőbe mész,
olyan, mintha a Windows tapéta megelevenedne.
Lenyűgöző.
Emlékszem, egy fa láttán arra gondoltam: „Szerintem múltkor ez volt a laptopomon.”
Pontosan ez a fa.
Összebarátkoztam a helyi idegenvezetővel. Megkértem:
„Mutass pár látványosságot! Holnap elmegyek.”
„Mindent látni akarok, erdőket, folyókat, indiánokat, mindent.”
Mindig imádtam az indiánokat.
Komolyan. Előttünk telepedtek itt le, szóval ismerik a dörgést. Nem semmi.
De indiánokat csak az iskolában, az indián napon láttam,
ők az indiánnak beöltözött barátaim voltak,
de nem hinném, hogy ez számít.
Göndör hajú indiánok.
Dagadt indiánok.
Mindenki tudja, dagi indián nincs.
Szóval elmentünk.
A fickó szól: „Rodrigo, meglátogatunk egy indián törzset
az erdő mélyén.
Mire én: „Az erdő szélén is megfelel.”
Csak mentünk és mentünk egyre beljebb, rohadt messze,
de a látvány csodálatos volt. Aztán hirtelen elénk tárult.
Az erdő kettévált, kurva lenyűgöző.
Egy hatalmas indián törzs, tényleg óriási.
Sokkal elképesztőbb, mint az iskolában.
Azok a csávók tuti jó jegyeket kapnának.
Összehaverkodtam egy Kuiaiá nevű indiánnal.
Remek ember. Remek indián.
A Kuiaiá olyan elterjedt, mint nálunk az Enzo.
Szóba elegyedtem vele.
Kuiaiá mondja: „Rodrigo, ha továbbmész ezen az úton,
be az erdő mélyébe...” Közbevágtam: „Dehogy megyek.”
„De ha mégis...” Mire én: „ Már csak tudom.”
„Maradok a maradókkal.”
„Te indián vagy, mégis itt vagy. Mi a rossebnek mennék én?”
„Jártál bent valaha?”
Azt feleli: „Még soha.” Én meg: „Akkor miről beszélsz, Kuiaiá?”
Mire ő: „Ha tíz napon és tíz éjen át befelé mész az erdőbe,
egy olyan indián törzshöz jutsz, akiket még nem láttak.
Tátva marad a szám: „Te ezt honnan tudod?”
Azt feleli: „A sámán mondta.”
Mire én: „És te mindent beveszel?"
Valamit farigcsált, amíg beszélgettünk.
Amikor elkészült vele, megmutatta.
Egy falajhár volt egy madzagon, alatta apró hintával. Gyönyörű!
Elképedek: „Nahát, Kuiaiá, csodaszép. Gratulálok.” Ő erre: „Tetszik?”
Mire én: „Nagyon.” Ő: „Komolyan?” Én: ”Komolyan. Igazi művész vagy.”
Megkérdi: „Kéred?” Mire én: „Nekem adnád?”
„Persze, hogy kérem, Kuiaiá.”
Erre ő: „Eladom neked.”
Erre én: „A kapitalizmus megérkezett ide is. Igaz, Kuiaiá?”
Erre ő: „Kéred?” Én meg: „Nem, már nem.”
Megkérdi: „Miért nem?” A válaszom: „Azt hittem, ajándék.”
„Nem ilyenekkel szoktam
kidekorálni a nappalimat.”
Odaszól: „Vidd el emlékbe!”
Én meg: „Kurva jó a memóriám, Kuiaiá.”
„Már készítettem pár képet, videót.”
Erősködik: „Tényleg, Rodrigo, ez spéci.”
Mire én: „Kuiaiá, vagy nyolcvan ilyen van arra.”
Rávágja: „De ezt láttad, ahogy készül.” Én: „Hagyd ezt az indián dumát, Kuiaiá!”
„Mennyibe kerül?”
Erre ő: „Ötven.” Én: „Real?”
Nem tudom, van-e valamiféle indián kriptovaluta.
De ez durván túlárazott volt.
Elhűlök: „50? Komolyan? Mire ő: „Igen.” Én: „Nem semmi!”
„Mondtam, hogy már São Paulóban élek, nem?”
„Van ott egy 25 de Março nevű bevásárlóutca.”
„Ha ezen az úton továbbmész vagy 35 napon át az erdőben.”
„Egyenesen erre.”
„Ott lesz...”
„Ott találsz majd egy törzset,
akik 15 realért, Kuiaiá...
géppisztolyos Pókembert
adnak el neked.”
„Azt ugye tudod, hogy Pókembernek nincs géppisztolya?”
„Ez az a bónusz,
ami nincs a Marvelnek, azt megkapod a 25 de Marcón.”
„Te egy fegyvertelen falajhárt akarsz rám sózni ötvenért,
ami talán egy fókával se tudna elbánni?”
Erre ő: „De ez kézzel készült.” Mire én: „Naná, hogy azzal.”
„Ki vesztegetné az idejét egy falajhárgyártógép elkészítésére?”
„A világnak nem kell annyira, hogy tömegesen gyártsuk,
nem kell gyártószalagot felállítani ahhoz,
hogy kielégítsük a világ falajhár igényét, Kuiaiá!”
- „Mennyit fizetnél érte?” - „Nem akarlak megsérteni.”
Még erősködik: „Mondj egy számot!” Én csak: „Kuiaiá...”
„Adok érte két Pókembert.”
Azt hittem, tisztességes ár érte.
Kuiaiá is azt hitte.
Hibáztam, amikor kinyitottam a tárcámat. Egy darab papírpénz árválkodott benne.
Egy ötvenes.
Mintha ti is ott lettetek volna.
Egy ötven reálos bankó.
Amint Kuiaiá észrevette...
első ízben villant indián harag a szemében.
Úgy véltem: „Mindjárt belém ereszt egy nyilat.”
„Nem tudom, hogy a futás hasznomra válna-e.”
„Mi van, ha Kuiaiá egy indián mesterlövész?”
Nincs kedvem, hogy a börzsönyfa árnyékában fejbe lőjenek.
Kuiaiá hallgatott három hosszú másodpercig,
ami két ember között irtó kellemetlen tud lenni.
Az erdő mélyén még inkább.
Végre fellengzős dumával megtörte a csendet:
„Hát ezt elkúrtad, Rodrigo.”
Mire én: „Nem tudtam, Kuiaiá! Nem alkudtam volna így,
ha tudom, hogy van egy ötvenesem. Van egy húszasod vissza?”
Azt feleli: „Nincs.”
Erre én: „Hogy akarsz az erdőben üzletelni, ha nincs aprópénzed?”
A műsorban elhangzó minden állításom igaz, de amit most fogok elmondani,
a helyetekben én is gyanakodva fogadnám.
Ahogy mondtam, előzetesen megemlítem,
hogy a következő tényeket jogotokban áll leellenőrizni.
Kuiaiá törzsével jobbra fordul,
Guarani márkájú hátizsákjából előkap
egy bankkártya-terminált.
Kifakadtam: „Dugd fel magadnak, Kuiaiá!”
„Nincs is adatkapcsolat itt.”
„Egykor néhány tükörért cserében is állt az üzlet.”
„És ez most levon vagy jóváír?”
A kapcsolat működött.
A mai napig nem tudom, hogyan. Az erdő kellős közepén, adatkapcsolat.
Nem tudom, hogy.
Talán majmok ugrabugrálnak körbe, fejükön routerrel.
A mai napig furdal a kíváncsiság, hogy lehetett adatkapcsolat ott,
ahol egy jaguár ugorhat rád,
miközben elmegy a térerő.
Streameltek egy indián videót,
a Twitch tévén szörfölgetve.
Kártyával fizettem.
Nubankossal.
Hitelkártya.
Rögtön jött az üzenet a mobilomra:
„Kuiaiá Kézműves Vállalat.”
Erre fel én: „Cseszd meg, Kuiaiá!”
Megvettem, igaziból.
Most a ruhásszekrényem ajtógombján lóg.
Esténként a lajhár szemébe nézek, és azt mondom: „Kuiaiá...”
Aztán elalszom.
Ez az én altatóm.
A folyókhoz megyünk.
Brazíliában van két folyó, a Rio Negro és a Solimões,
a vizeik keveredés nélkül futnak egymás mellett. Nem egyesülnek.
Őrület! Egy ősi viszály, nem tudom, mi történt, nem én voltam.
Ott a fickó így szól: „Tedd a vízbe a kezed!”
Belerakom, ez tuti a Rio Negro, mert hideg.
Amikor átmész a Solimõesba, az meleg. Mintha Isten belepisilt volna a vízbe.
A csávó megszólal: „Rodrigo, ez jó hely búvárkodni. Nem merülsz?”
„A világ minden részéről jönnek ide búvárkodni,
mert megújult lélekkel távoznak.”
Mire én: „Az én lelkem jó úgy, ahogy van. Kösz.”
Megkérdi: „Nem merülsz?” Nemet mondok. De tovább firtatja.
„Mert itt forgatták az Anakondát. Kétszer megnéztem.”
Ennyit szól: „Remek.” Mire én: „Te nem láttad a filmet.”
Folytatja: „Jó, de azért ne pisilj bele!”
Én: „Nem érzem szükségét, de miért lenne baj?”
A filmben senki sem pisilt.
„Van ez a vámpírhal nevű förmedvény,
ha pisilsz, felúszik a farkadba,
és belülről kirágja magát.”
Én meg: „Minek merülnék ott, ahol ilyen ellenség leselkedik?”
„Recifében anyám mondogatta,
ha belepisilsz, változik a medence klórtartalmának színe.
„Itt Manausban a büntetést egy ebihalnyival
szigorúbbnak találom.”
Folytatja: „Bele ne pisilj! Kibírod?”
Én meg: „Hát persze, ki.”
„A gond az, hogy míg a vízben vagyok, feltűnik egy kígyó, én meg megrémülök,
három csepp elcseppen.”
„Nem tudom, hogy a vámpírhal meg tudja-e különböztetni a pánik okozta
szivárgást az otthonukat semmibe vevő belepisiléstől.”
„És ha nem tudom,
a dög felúszik, és elkezd rágni.
„Azt már tudni sem akarom, mi lesz, ha beszarok a gatyámba.”
„Gépfegyverrel felfegyverzett delfinek lőnek seggbe?”
„Nem kockáztatok.”
„Látjátok, miért nem megyek be?”
„De itt más, Rodrigo, Noronhán vagy,
nem Dél-Afrikában vagy Manausban.”
„Ez is víz, az is, tesó.”
„A legnagyobb veszély, amivel vízben hajlandó vagyok szembenézni: a klór.”
Csak győzköd: „Rodrigo, finom.” Én: „Nem megyek. Már mondtam, tesó.”
Ezt az egész beszélgetést végighallgatta
Tato
Falamansából.
Komótosan odasétál és megszólal:
„Hallottam ezt az egész dolgot.”
Igazából ebből tudtam meg,
hogy végighallgatta az egészet.
Rákezdi: „Tényleg nem mész be?”
Mire én: „Szóval mégsem hallottad az egészet?”
Tato költő, zenész, dalíró, művész, komikus, hosszú hajú.
Kedves dolgokat mond,
ködös bölcsességeket, és hagyja, hogy rágódj rajtuk.
Folytatja: „Rodrigo,
a gyerekeim a vízben vannak.”
Én erre: „Nem az én hibám, ha nem törődsz velük.”
Csak mondja: „Rodrigo, te és a tenger, kölcsönösség.”
Mire én: „Tato, fogalmam sincs, ez mit jelent.”
Azt feleli: „A természet absztrakt.”
„Nem maradhatsz kívül rajta.”
Erre én: „Tato, baszd szájba magad!”
„Szívatsz? Miféle kibaszott kimaradásról hablatyolsz?”
És Tato itt van, tudja, hogy igaz.
Én: „Vannak citromcápák, tesó. Kinyírták a Pepsi Twistet.”
„Elmentek otthonról?”
Mindenki bement a vízbe.
Csak Cook kapitány és én maradtunk a csónakban.
Ittam, és ha iszom, bátor leszek, ezért így szóltam: „Cook kapitány!”
„Ha be akar menni, majd én tartom a frontot.”
De nem érdekelte.
Látta, hogy ittam, ezért úgy kezelt, mint egy gyereket.
Adott egy jónak tűnő ötletet,
de amikor másnap felébredtem, elsőként ezt mondtam: „Cook kapitány!”
Megkérdezte tőlem, félek-e a cápáktól.
„Ostobaság! Csak maradj a csónak közelében!”
„Szóval, ha jönnek a cápák, előbb a többiekkel találkoznak.”
Mire én: „Ez igaz, Cook kapitány!”
„Mire végeznek az előétellel,
addigra visszamászhatok a csónakba.”
„Ha mégis nekem támadnának, nem futok el, megérdemlik.”
„Nem állnék a darwinizmus útjába, ami a szemem láttára zajlik.”
Bemegyek.
Befolyik a víz a búvárszemüvegbe.
Csalódottan visszamászok,
látván, hogy a szemüveg egyedüli célját sem teljesíti.
Átkiáltok az idegenvezetőnek: „Haver, víz ment a szemüvegembe!”
Azt feleli: „Köpj bele, és vedd fel!”
„Kérlek, ismételd meg hangosabban, mert valami marhaságot hallottam.”
Megismétli: „Köpj bele, és vedd fel!”
Mire én: „Ez a te fétised, nem az enyém!”
Ő erre: „Tényleg így kell.” Én meg: „Ne már!”
Ráerősít: „Tényleg.” Én: „Hívjuk a vevőszolgálatot!
„Csináljuk együtt, hangosítsd ki!”
„Rodrigo, köpjön bele, és vegye fel!”
Én: „Nem köpök bele, és nem veszem fel.”
Megkérdi: „Köpjek helyetted?”
Mire én: „Nem vagyok a cafkád.”
Szóval megoldottam a magam módján.
Ami a búvárkodást illeti...
„Noronha lenyűgöző a víz alatt.”
Attól féltem, hogy egy lény rám ugrik.
Aztán lőn. Egy teknős képében.
A víz alatt roppant fürgék. Ezt én nem tudtam.
Nem biztos, hogy mind ilyen, de az enyém tuti fel volt turbózva.
Talán bekerült egy bálna szívóterébe,
esetleg downhillezett, vagy valami hasonlót művelt.
Valaki bedobta: „Ússz, a kurva életbe!”
És hatalmas volt. Egy bazi nagy, dagadt Michelangelo.
Elhúzott mellettem, kínos zavaromban ráordítottam: „Teknősbéka!”
De a víz alatt máshogy hangzott...
Dühösen rám nézett.
Egy aktivista teknőc volt.
Megvetően rám pillantott.
Páncélján Greenpeace-es tetoválás,
a Zöldek kitűzője, fején Speedo sapka, hóna alatt
teknősvédelmi szórólapokat szorongatott.
Majd gázt adott, és füstölögve odébbállt.
Ámulva bámultam utána: „Micsoda kurva szép teremtmény!”
Aztán víz megy a búvárszemüvegembe.
Felszínre fel, szemüveg kilögyböl, közben a látásom kitisztul,
és a távolban egy uszonyt pillantok meg.
Mire én: „Nahát, ez szép. Jön a halál.”
Visszahuppanok a csónakba...
a szívem majd kiugrik...
már ülő helyzetben konstatálom: „Életben vagyok.”
Az órám megrezdül. Ránézek, azt mondja:
„Gratulálunk, Rodrigo! Új játékmenetet kezdtél.”
Ez az óra szart sem tud.
Az idegenvezető odajön a csónakhoz, és kérdi:
„Mi történt, tesó? Menj vissza a vízbe!”
Én: „Nem!” Továbbérdeklődik: „Miért?” Én: „Azért!”
Nem érti: „Mi?” Mire én: „Ott a bestia.”
Csak nem érti: „Mi?” Én: „A cápa. A limonádégyilkos.”
Azt kérdi: „Ott arra? Én: „Személyesen, tesó.”
Válaszol: „Várj! Megnézem.” Én: „Mi?”
Vajon mennyit fizet az utazási iroda ezeknek?
Halálos veszedelemre inted,
erre ő elmegy megnézni?
„Már alig várom!”
Azzal távozik is.
Én meg: „Miféle hazárdjátékot űz ez?”
„Paulinho, gyere vissza a csónakba, az idegenvezetőt már elvesztettük!”
„Jó srác. A fura szemüvegfétise miatt nem érdemel halált.”
Alig öt perc múlva jön is vissza az idegenvezető.
„Rodrigo, gyere vissza a vízbe!”
- „Jó itt.” - „Gyere be, ember!”
Mire én: „Nem, kösz!”
Ő meg: „Az nem cápa.” Én erre: „Hát mi?”
Azt feleli: „Delfin.”
Én meg: „Attól is félek.”
- Srácok, féltek a delfintől? - Nem!
Akkor ti tökös csávók vagytok.
Valaki azt mondta: „Én még egyet sem láttam.”
Remek, irtó cuki!
De semmi értelme.
Mert bár sosem láttam kibiztosított kézigránátot...
de tudom, hogy félek tőle.
De menő, hogy ti nem.
Vannak köztetek párok... Ti egy pár vagytok?
Mióta vagytok együtt?
Három éve? Ez igen, irtó klassz.
Három éve együtt, van egy nyolc hónapos kis klambó.
Ennyi.
A játéknak vége, mi?
És nem féltek a delfintől? Remek. Hogy hívnak?
Luana. Miből élsz, Luana?
Tanár vagy? Mit tanítasz?
Óvodapedagógus? Nahát, az szuper, Luana.
A meggazdagodás szóba sem jöhet. De attól még szép, Luana.
Többet kéne fizetniük persze. De örülök neked.
Kifizetődőnek kell lennie.
- Neked mi a neved, tesó? - Samuel.
Te mivel foglalkozol? Samuel és Luana.
Díszletekkel.
Díszletrendező? Ennyi, maga vagy a változás.
A színpadi díszleteket cserélgeti.
Szerte a világon.
Három éve együtt, elhatároztátok, hogy Noronhán ünnepeltek.
Tartsátok meg ezt a szokást négy évente, mint egy Világ Kupát!
Repülőre pattantok, irány Noronha,
hajóra szálltok, jó mélyen be a tengerbe, lehet búvárkodni.
Samuel akar elsőként menni, úszógatyát húz.
Új jelenet következik.
Luana még a csónakban, éppen zoom-oktatást tart.
A szülők rászólnak a gyerekre: „Figyelj a tanárnőre!”
Samuel kiúszik, majd megpillant egy delfint.
Hát ez nagy öröm, igaz, Samuel? Öregem! Egy delfin.
Rá is ordít a delfinre...
A delfin válaszol...
Azt mondja: „Azta, egy delfin közeleg felém.”
Samuel izgatott lesz: „Megérinthetek egy delfint?”
Bakker! Megérinteni egy delfint? Mit szoktál megérinteni?
Egy díszletrendező mit érint meg? Megérint...
Minden kibaszott díszletet a színpadon.
Képzeld el a delfint! A textúráját. Kész őrület!
Samuel egyre izgatottabb, ahogy a delfin közeledik. Kiordít:
„Luana, gyere be a vízbe, szerelmem!”
„Van egy meglepetésem számodra! De nem árulja el.
A delfin közelebb jön, már-már közeli ismerős.
Egy színpadi delfindíszlet. A cimborád.
Babusgatod, ölelgeted.
Cirógatni kezded, jól van, Samuca.
Ez a te nagy pillanatod, Samuca. Csak a tiéd.
Végig a farkától egészen a nyakáig, Samuca.
Mekkora öröm!
Juliana gyorsan hozzád úszik.
„Julianát” mondtam, nem?
Luana! Luana gyorsan hozzád úszik, fején egy GoPro kamera.
Luana gyorsan úszik.
Picit szüneteltetem a sztorit, addig beszélgetek a közönséggel. Folyt. köv.
Kérem, hogy maradjatok ülve.
Nemrég olvastam egy cikket arról, hogy az emberi faj után
az emberek megerőszakolásában leginkább érdekelt faj
a delfineké.
Nos visszatérhetünk a sztorinkra?
Luana úszott. Igaz, Luana?
Samuca meg itt volt. Igaz, Samuca? Pont itt?
Szépen cirógatod. Miközben arra gondolsz: „Micsoda nap!”
„Köszönöm, utazási iroda.”
És a delfin egyre csak...
Samuca a nagy pillanatra vár, amikor...
Ebben a pillanatban...
a delfin lemerül.
És nálad ügyesebben merül. Igaz, Samuca? Hisz delfin.
Elkezdi lehúzni
az úszógatyád a csőrével.
A picike csőrikéje...
A delfinek igazán okosak.
A földkerekség harmadik legokosabb faja.
Utánunk és a majmok után ők következnek. Manausban a majmoknál wifi van.
Képzeld el bátran, ha a delfin is képes lenne ilyesmire!
A lehúzott úszógatyáddal...
Ezt inkább nem mondom, decens fickónak látszol, Samuel.
Tárjátok ki a szíveteket, folytassuk!
Amit te, Samuel csupán csak
egy turistás simizésnek hittél,
valójában egy kedves előjáték volt.
A delfin a hipermerev micsodájával,
a hátborzongató képességével,
amelyet a síkosítóként használt tengervíz segít,
nos a delfin elkezdi seggbe kúrni Samuelt.
Félelmetes ritmusban.
Ez hát a delfin, amely a seggedbe pumpál, Samuel.
Olyan hevesen csinálja, hogy azon töprengsz, nincs-e méhed,
mert határozottan beleütközik ott bent valamibe.
Valahányszor sikerül a felszínre vergődni, kiordítasz:
„Luana, ne gyere ide mégsem!”
A hangod visítóvá válik, hiszen egy delfin kúr seggbe.
Luana persze odamegy.
Amint odaér, elsőként arra gondol:
„Miféle furcsa meglepetés lehet ez?”
Alábukik és szembesül
Samuel elkeseredett víz alatti csatájával.
Elvisítja magát: „Samuel!”
„Egy delfin épp seggbe kúr téged!”
Mintha nem tudnád. Igaz, Samuel? A delfin fáradhatatlanul döfköd.
Samuca megszólal: „Twerkelek egy kicsit, hátha a rohadék gyorsabban elélvez.”
Működik! Samuca okos, elvégre díszletrendező.
A delfin: „Nem élvezek beléd, nem lehetsz tőlem terhes.”
Kiveszi, ekkor elélvez. Rohadt nagy geci.
Ti meg fulladozhattok az ondós tengervízben.
Egy rakás delfingeci és tengervíz.
Hé, Bolha! Tetszik a műsor, kicsim?
Visszafogott, mi?
Igen, azt hiszem.
Holnap, ha Bolha iskolájában a delfinekről...
Képzeljétek az anyukáját, amint felhívják: „A lánya sírva fakadt,
fejét a falba verve azt visította: „Csak delfinekről ne!”
Azt hiszem, túlzásba estem.
Rá akartam mutatni a lényegre.
De azt hiszem, világos.
A delfin
elment.
Miután elélvez, távozik.
Ti meg lassan visszaúsztok a hajóhoz.
Még nem teljesen fogtátok fel a történteket.
Visszaszálltok a hajóra, a sármos kapitány éppen valamit grillez.
Megkérdi: „Kértek húst?” Luana felel: „Semmit nem kérünk.”
Bementek a fürdőbe, és zokogásban törtök ki. Csak úgy patakzanak a könnyek.
Aztán meghalljátok...
„Jaj, ne! A delfin visszajött.”
A kapitány szólt: „Újra a parton vagyunk.”
Kiszálltok, talpatok alatt a homok,
és elfog a biztonság érzése. Szárazföld.
De elmétekben cikáznak a gondolatok: „Mi a franc történt?”
Összeölelkeztek. Az eset után először tudjátok
megérinteni egymást.
Samuel Luana válla fölött megpillant
a könyökének csúcsán
egy csöppnyi delfingecit.
Lesöpri magáról a földre.
És most szeretném megkérdezni tőletek,
törölnétek-e
a GoPro-videót, és letennétek-e a nagy esküt,
hogy ezután egyikőtök sem fogja kiejteni a delfin szót a száján,
és senkinek sem meséltek róla.
Ennyi, emberek. Csönd.
Szerintetek az orvos,
a reklámszakember vagy az ügyvéd bárkinek elmondaná?
Erre nem kerül sor.
Teljes titok övezi.
Senkinek sincs bátorsága a rendőrségre menni:
„Biztos úr, Flipper
az imént megdugott. Fel akarom jelenteni.”
- „Hogy nézett ki?” - „Irtó cukin.”
Senki sem fél a delfinektől, mert már a nevük is egy lexikális csapda.
„N” betű van benne. Senki sem fél tőle.
Valaki fegyverrel fenyeget: „Pénzt vagy éneket, különben lelőlek.” Bakker!
Ha Delfzilla lenne a neve, tuti nem mennél víz közelébe.
Az egy cefetül megszívató cet.
Tiszteljétek Delfzillát!
Ami a delfint illeti...
Ezért van kardszárnyú delfin. Könnyebb így a szex.
Ha kardfaszúnak hívnák őket, senki sem lenne rájuk kíváncsi.
Kardfaszú? Te tényleg elhiszed, hogy megdugott egy kardfaszú?
A csaj meg: „Szó sem lehet róla! Az én kis nunimba egy kardfaszú?”
Eleve hibás kardszárnyúaknak hívni őket, az olyan magasztos.
Kinek az agyszüleménye volt ez a név?
Mert a kardszárnyúból arra asszociál az ember,
hogy az ellenséget hősiesen maga alá gyűri.
És pont ez az, amit nem akarunk.
A Spermőr vagy Rondorr jobban illik hozzá.
Vagy ami még plasztikusabb: Gejakulátor Gyilkos. Ez az!
Patikában örömest vennék ilyen óvszert:
„Adjon egy doboz Gejaculátor Gyilkost! Este bevetésem lesz.”
Szóval nem mentem vissza a vízbe, mert féltem.
De az jó, ha ti nem.
Aznap este
előadtam a standup számomat, amiért odamentem.
És amikor
véget ért a show, remek érzés volt. Micsoda csodás közönség Noronhán!
Olyan boldog voltam.
Tato Falamansából játszani kezdett.
Nem az egész Falamansa. Csak Tato.
Nem mintha bárki azzal jönne: „Basszus! Hol a basszusod?”
Az emberek boldogok voltak.
Felkérek táncolni egy lányt. Milyen gyönyörű éj!
És nagy hirtelen tombolni kezdenek elöl
a Xote da Alegria dal hallatán.
Az egyik pár elragadtatja magát, belém és a lányba ütköznek,
én meg lehorzsolom a lábam egy éles kavicsban.
Éles, akár egy Ginsu kés.
Felsérti a nagylábujjam, lejön a bőr: „Hogy az a...!”
És ez volt az a pillanat,
amikor megvágtam a lábujjamat
Noronhán.
Még nem is...
Nem igazán törődtem vele. Gondoltam, egy szokásos focibaleset.
„Már sok ilyenem volt életemben. Táncolok tovább, majd később megnézem.”
Aztán a lábam elkezd a földhöz ragadni. Mire én: „Ez fura.”
„Nem is Velcro szandál van rajtam.”
Amikor a csaj hátralépett, lenéztem,
és a földön egy vértócsa volt. Mire én: „Azta!”
„Nem táncolhatok tovább.” Megérintettem a lány vállát.
„Hé!” A lány meg: „Mi az?”
Mondom: „Nézd,
tartsunk egy kis szünetet!”
Azt kérdi: „Mi történt?” Mire én: „Egy malőr.”
„Csapás csapás hátán.”
Megkerestem Paulinho barátomat. Ő az idősebb,
csak tud valami bölcset mondani, hogy megnyugtassa aggódó szívemet.
Nem éreztem magam rosszul, csak a vér miatt aggódtam.
A műsorral kapcsolatos hajtás és az alkohol lezsibbasztott.
Azt mondom: „Paulinho, ezt nézd , tesó!”
Nézi a lábam, majd felnéz: „El fogod veszíteni a lábujjad.”
Olyan fickó vagyok, aki sodródik az árral.
Amint ezt mondja, a lábujjam elkezd lüktetni.
Mire én: „Jaj, ne! Elveszítem a lábujjam!”
- „De legalább Noronhán.” - „Ne, Paulinho!”
- „Hívom anyámat.” - „Már miért őt hívnád?
„Valakinek el kell mondanom, hogy nem lesz lábujjam.”
„Szerintem jó célszemély. 'Anyu, tőled kaptam azt a lábujjat? Elvesztettem.'”
Paulinho kifakadt: „Kérek egy hordágyat, hogy bevigyenek.”
„Nem megyek hordágyon ezen a tömegen keresztül.”
„Nemrég színpadon álltunk. Mindenki látott:
'Nézd, Rodrigót hordágyon viszik, bibis lett.' Erre nem kerül sor.”
„Kérj tolószéket!” Mire ő: „Miért?” Én: „Méltóságteljesebb.”
Szart sem szerzett.
Rikácsolva nyomult előre: „Utat, nehéz terhet viszek!”
Én rábízva magam hagytam,
hogy a vér az emberekre fröccsenjen, minden csupa maszat.
Visszagondolva, siralmas voltam. Tetőtől talpig véres, nyomorult.
Felemelték a lábam, hogy ne vérezzen.
A vér az ingemre, a sortomra csöpögött. Ment az mindenhová.
Távolról úgy néztem ki, mint akit csatában nyolcszor leszúrtak,
vagy legalább négyszer lelőttek. Az emberek kurvára aggódtak,
ordítoztak, valakit hívtak.
Aztán hirtelen meghallom...
Mire én: „Hihetetlen! Bruno Gagliasso pont most jött ide?”
Köszönöm szépen, hölgyeim és uraim! A nevem Rodrigo Marques.
KÜLÖN KÖSZÖNET ILLETI
ANYÁT, APÁT, BIGÁT ÉS RAPHÁT, A PRODUCEREIMET, GUIT ÉS CAMOT,
A STANDUPOS BRATYÓIMAT ÉS BABILAKI GYEREKKORI BARÁTAIMAT.
A feliratot fordította: Várkonyi Erika Lívia