Downloaded from YTS.MX
UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
RODRIGO MARQUES ÎN
REGELE NECIOPLIȚILOR
RM!
Nu voiam să beau azi, bine?
Ești sexy!
Mă bucur că ai observat.
Mă bucur să vă văd aici.
Pentru voi! Mulțumesc pentru dragoste. O să fie distractiv.
Numele spectacolului
e Regele neciopliților, deci
am fost foarte entuziasmat și surprins
să văd că Netflix a cumpărat ideea.
Mi s-a părut ciudat…
dar e o companie care crede.
Așa că încep prin a explica
de ce numele spectacolului e Regele neciopliților.
Dar mai întâi, trebuie să întreb dacă avem minori aici azi.
Aici? Cum te cheamă?
Mariana. Te rog să pleci.
Îți returnez banii pe bilet.
Afară au lapte cu ciocolată.
Glumeam, Mariana. E bine. Dar mi se pare ciudat, știi?
Numele spectacolului e Regele neciopliților,
nu Regele copiilor, deci…
Am făcut un turneu în Brazilia cu el
și, recent, an avut un copil de nouă ani în public.
Unul de nouă ani nici nu-și dă drumul încă.
La vârsta aia poți doar s-o freci puțin.
Tragi tare. „Iese! O, nimic!” Doar…
Îi spuneam „frecare curată”.
Ai o poreclă?
- Purice. - Purice?
Atunci să-ți zicem „Purice”.
Ești cu mama ta?
Mătușa?
Dar o cunoști, nu?
Clipește dacă ești în pericol, Purice.
Doar fiindcă mătușa ți-a luat o cola, nu înseamnă că te poate duce la plimbare.
Am ajuns să fiu cunoscut drept regele neciopliților
din cauza unei emisiuni numite
E vina lui Cabral…
Mă bucur că vă place.
În emisiunea aia vorbeam despre oameni care mi-o sug,
oameni de care mi-o frec,
le-o pun pe față, le-o bag pe gât,
îi pun pe ea, ejaculez pe ei,
oameni și pula mea în general.
Și nu am avut niciun necaz.
În al șaselea sezon, am zis că am mâncat păsărică.
Ăsta e rezultatul.
Am reacții nașpa pe toate conturile mele de socializare.
Oamenii mă înfierează întruna, îmi dau mesaje pe Instagram:
„Rodrigo, e scandalos! Mă uit la emisiune cu copiii.”
„Nu e vina mea că ești într-o companie atât de proastă.”
„Invită oameni cărora le place.”
Lui Purice îi place, a venit și la spectacol.
Nu înțeleg.
„Rodrigo, înțelege, se dă în reluare la 11.00.”
Zic: „Știu.”
„Și mai știu că poți mânca păsărică în timpul programului.”
Chiar o recomand. Nu e nimic mai bun dimineața
decât un cui, o tapioca și o păsărică.
Poți rade nucă de cocos deasupra,
oriunde te lovește cheful.
Dar pe cui e cam ciudat.
I-am zis Regele neciopliților,
dar n-are nicio legătură cu asta.
Echipa mea de producție a zis: „Rodrigo, ascultă.”
„Începem un turneu cu noul spectacol în ianuarie 2020.”
Nu știam că lumea se sfârșește.
Era în iulie sau august 2019.
„Ianuarie?” „Da.” Zic: „Nu e destul timp.”
„Mi-a luat aproape zece ani să scriu primul spectacol.”
„Cum să fac unul în patru, cinci luni? Sunteți nebuni?”
„Mult noroc, Rodrigo. Deja îl vindem.”
M-am speriat.
Credeam că n-o să reușesc.
Și am avut mereu vis artistic de a avea un spectacol
în care spun o singură poveste.
Dar ce face povestea asta atât de interesantă
încât să poată ocupa un întreg spectacol?
Așa că am săpat.
Am călătorit printre amintiri,
căutând o poveste uimitoare
pe care o puteam spune.
Nu era nimic.
M-am speriat și mai tare.
Totuși, Zeița Norocului mi-a zâmbit.
Am fost invitat să fac un spectacol la Fernando de Noronha.
În fața voastră.
A fost cineva de aici la Noronha?
Tu? Cu ce te ocupi?
Ești doctor? Am înțeles.
Publicul Noronha.
Acolo în spate? Cineva a ridicat mâna?
Cu ce te ocupi?
Ești în publicitate? Super.
De aici a fost cineva în Noronha? Partea asta nu e bună.
Unde e cealaltă persoană? Aici.
Ce faci?
Avocată? Nu cred că vreau să mai vorbesc.
Mersi că ai venit.
Înțeleg de ce nu ați fost niciodată la Noronha.
Locuiți aici, în São Paulo, eu locuiam în Recife, mult mai aproape.
Nu foarte aproape, erau 500 km.
Dar nu poți ajunge înot.
Și sunt rechini pe drum, e greu.
Am vizitat Noronha abia după ce locuiam aici, în São Paulo.
M-au invitat să fac stand-up acolo.
Și în Noronha m-am tăiat la un deget de la picior.
Mi s-a părut șic să mă tai la deget în Noronha.
Acum am cicatrice și oamenii întreabă: „Rodrigo, ce e aia?”
„Noronha. Și tu? Ce mai faci?”
Am decis să fac un spectacol ca să spun c-am fost la acolo și m-am tăiat la deget.
Dar am zis că numele Am fost la Noronha și m-am tăiat la deget
nu e comercial.
Așa că, pe post de momeală,
mi-am numit spectacolul Regele neciopliților,
cu scopul să atrag publicul.
Odată ajunși, le spun oamenilor că de fapt
au luat bilete pentru spectacolul
Am fost la Noronha…
și m-am tăiat la deget.
Care începe acum!
Sper să vă distrați.
RODRIGO MARQUES ÎN
AM FOST LA NORONHA ȘI M-AM TĂIAT LA DEGET
Vă vine să credeți că am fost acolo și m-am tăiat la deget?
Zic: „Cum e spectacolul ăsta în Noronha?” „Rodrigo, e un festival de patru zile.”
„Poți să stai patru zile și să faci un stand-up de 30 de minute.”
„Perfect. Asta e tot ce vreau, patru zile pe insulă.”
Ei zic: „O să fiți tu și Paulinho Serra.”
„E uluitor! Asta e deja cea mai bună zi din viața mea.”
Pentru că îl iubesc pe Paulinho. Paulinho e un prieten drag,
unul dintre cei mai buni comedianți din țară.
Zic: „Patru zile cu Paulinho în Noronha?”
Ei zic: „Mai sunt.” Eu: „Mai sunt?”
„Mai e și Tato, de la Falamansa.”
Zic: „Nu se poate! E și mai bine.”
Pentru că e uimitor, chiar dacă îți place heavy metal,
când auzi „Ți-am scris numele pe nisip”,
începi să vibrezi.
Nu te poți abține.
Am zis: „O să fie mortal!”
„Mă duc la Noronha, iau cu mine doar pantaloni scurți.”
Merg la aeroport cu șortul tip Familia Simpson.
Ajung acolo și începe încruntarea.
Zic: „Nu-mi pasă. Mă duc la Noronha. Sunt mai presus de toate astea.”
Mă simt ca un avocat.
Am urcat în avion, era plin de doctori.
Cei doi tipi din spatele meu au avut o conversație plină de sens,
pe care am s-o reproduc acum.
Unul se întoarce și zice: „Salut!”
Celălalt răspunde prompt: „Salve!”
Așa începe conversația:
„Știai că scufundările în Noronha
și urcatul în avion în aceeași zi,
din cauza presiunilor subacvatică și de la altitudine,
o să-ți crape capul?”
Eu zic: „Șefu', ce-ai zis?”
„O să ții asta doar pentru tine și amicul tău?”
„Stewardesă, tipul ăsta are un mesaj!”
„Dacă te scufunzi și zbori, ești futut!”
„Capul face poc!”
„Tylenol nu mai e bun de nimic.”
Aterizăm în Noronha.
Agenții federali vin să te întâmpine când aterizezi în Noronha.
Federalii din Noronha poartă pantaloni scurți.
Mi-a plăcut. Nu mai văzusem pulpe de federali în viața mea.
A fost ceva nou pentru mine. Pulpe federale la vedere.
M-am simțit ca acasă.
Am trecut, n-au găsit iarba, Paulinho o ascunde bine.
Poate că acum i-am îngreunat viața.
Apoi ne-am întâlnit cu ghidul,
care a spus ceva foarte aiurea. Se uită la noi și zice:
„Ca să știți, Bruno Gagliasso nu e pe insulă.”
Zic: „La naiba, a întrebat cineva?”
„Doar ca să știți, fiindcă lumea întreabă mereu.”
„Toți cred că pornește o sirenă când vine Bruno.”
„Orgie!”
Zic: „Auzi?”
„Despre orgie aș vrea să aflu mai multe.”
Cică: „Nu există așa ceva.” Zic: „Nu mă aburi.”
„E o insulă, sigur că există.”
„Nu mă bag, vreau doar să mă uit. Sunt voyeur.”
Trebuie să fie frumos s-o vezi pe Giovanna Ewbank
călărindu-l pe Bruno Gagliasso
și să apară Bruna Marquezine. Ce zi de neuitat!
Dacă mă cheamă și pe mine,
zic: „Nu merit, dar mulțumesc mult.”
N-aș…
N-aș vrea să distrug media masei corporale a orgiei.
Am ajuns la hotel, am lăsat lucrurile
și ne-am dus la cea mai apropiată plajă, un golf retras,
despre care ghidul a zis că o să ne placă, fiindcă accesul de pe mare
e restricționat de stânci și recife, nu vin decât animale mici.
Zic: „Super!”
Așa că ajungem la plajă,
și Noronha e atât de frumoasă, de impresionantă.
Eram eu, Paulinho, ghidul și apa aia cristalină.
Cei din publicitate știu despre ce vorbesc.
E altceva.
Abia aștept.
Parcă ghidul a pus totul la cale. N-am mai văzut așa ceva.
În apă zburdau o grămadă de pui de rechin.
O cantitate impresionantă de rechini-bebeluși.
Mișunau peste tot.
Mulți.
Foarte entuziasmat, pun pe Instagram.
Paulinho, mai bătrân, nu știe cum, așa că filmează.
Ghidul zice: „Rodrigo!” Eu: „Ce e?”
„Ne băgăm?” Eu zic: „În mașină, să plecăm?”
„Nu. În apă.” Eu: „Ce?”
„Și bebelușii ăia?”
Zice: „E în regulă.” Zic: „Ba nu e!”
Zice: „Sunt mici.” Zic: „Rechini mici. Termină propoziția.”
„Du-o la capăt, bine?”
„Sunt copilași.” Zic: „Frate, nu sunt copilași.”
„Nimeni nu zice: «Unde e rechinașul lui tata?» Ești nebun?”
„Sunt prădători!”
„Sunt din Recife. Știu ce fac rechinii.”
Apoi a făcut o glumă, oamenii îi iau la mișto pe comedianți,
se pare că face parte din fișa postului.
Care e fișa postului vostru?
„Rodrigo, trebuie să înțelegi că aici, în Noronha,
animalele sunt în habitatul lor natural.”
„Prin urmare, ecosistemul funcționează perfect.”
„Rechinii n-au de ce să fie interesați de carne de slabă calitate.”
Zic: „Frate, nu ajung insultele ca să mă convingi să intru.”
„În plus,
dacă azi e ziua de junk food pentru rechini?”
„Să pic eu la zar? Nu.”
Când rechinul renunță la sucuri de proteine,
n-o să se îndoape cu cartoful ăsta plutitor.
Paulinho Sierra a intrat, deși l-am avertizat:
„Paulinho!
Ai să rămâi fără cap.”
Toți o să întrebe: „Cum a rămas Paulinho fără mână?” O să zic: „Din prostie!”
Am început să filmez
și, la vreo 25 de metri de noi, am văzut o fată foarte albă.
Teribil de albă.
Super-albă.
Dacă era mai albă, era Neagră.
Dădea peste cap paleta de culori.
Un alb nebunesc.
Îmi place gluma asta. O vând unei companii de vopsele.
Un rechin se apropia de ea,
nu un bebeluș, unul mai mare, era…
Era un Rechin-Purice!
Un rechin adolescent, dependent de Free Fire.
Văzând asta, Paulinho s-a gândit să o avertizeze.
Așa că s-a ridicat și a făcut…
„Hei!”
„Rechin!”
„Rechin la tine!”
„Rechin la tine! Rechin!”
„La tine!”
Fata ridică capul, speriată de moarte,
și strigă la el:
„Ce-ai zis, amice?”
Era din Teresina.
Credea
că strigă…
„gustare”.
„Ce vânzător tâmpit mai e și ăsta?”
„Vinde gustări cu o garnitură
de care n-am auzit.”
Cred că e un fel de farofa de Noronha, nu știu.
Am plecat, ne era rușine cu noi.
Seara ne-am dus la un bar.
Ghidul ne-a dus bar și ne-a zis: „Uite ce e,
nu beți prea mult, mâine facem un drum de dimineață.”
„Dacă sunteți mahmuri, vi se face rău de mare imediat.”
Zic: „Nu cred că vreau să merg.”
Zice: „O să fie grozav. Zic: „Nu.”
„Toată lumea merge.” Zic: „Care toată lumea?”
„Tato, familia lui Tato, copiii lui Tato, soția lui Tato,
o grămadă de localnici, le uit numele.”
„Thalita Rebouças merge, o prietenă a ei.”
Ați auzit de Thalita Rebouças?
- Da! - Nu.
„Da, nu…” Dacă n-o știți, nu contează.
O tipă grozavă. Am adorat-o pe Thalita.
Dar rolul ei în spectacolul ăsta e foarte scurt.
S-a terminat.
„O să fie muzică, bere, grătar, scufundări.”
Zic: „Sar peste scufundări.”
Zice: „Doar dacă ai chef.” Zic: „N-am.”
„Mâine tu decizi.” Zic: „Și dacă decid acum?”
A doua zi dimineață, devreme, urcăm pe șalupă și pornim drept.
Ajungem în larg, sunt câteva șalupe
și observ că fiecare avea un grătar. Nu știam asta.
Și căpitanul se ocupa de grătar.
Probabil din exces de zel.
Dar a fost elegant.
Tipul cu chipiu de marinar manevra un cotlet.
În stilul căpitanului Cook.
Al meu era mai în vârstă, de treabă,
aveam conversații grozave, amețitoare, ca pentru largul mării.
L-am întrebat: „Frate, dacă mergem înainte,
ajungem în Africa?”
A zis. „N-avem destul combustibil.”
A venit ghidul: „Rodrigo!” Zic: „Ce e, omule?”
„Te scufunzi?” Zic: „Am mai discutat asta, ce naiba!”
„N-am intrat ieri cu puii de rechin.”
„De ce crezi că aș intra azi, cu cei mari? Ești țicnit?”
Zice: „Aici e apă mai liniștită decât în locul în care eram ieri.”
Zic: „Vezi că ieri nu era liniștită?”
„Te citesc, nu ești de încredere, prietene!”
El zice: „Dar aici nici nu vezi rechinii.”
Zic: „Și asta ar trebui să mă liniștească?”
„Aici sunt doar rechini-lămâie.” Zic: „Frate, nu sunt biolog marin.”
„Informația asta nu înseamnă nimic pentru mine.”
„Cum să reacționez? «De ce n-ai zis așa?
Doamne, toată lumea știe că rechinii-lămâie nu mușcă,
doar îți ard ochii.»”
„N-am gustat niciodată limonadă de rechin!”
Paulinho Serra pare să aibă un set de boașe în plus.
Nu se teme de nimic.
N-am văzut niciodată atâta nesocotință pentru propria viață.
Înota încolo și-ncoace.
Vede o pisică-de-mare, se întoarce și strigă:
„O pisică-de-mare!”
Iar eu strig: „Fugi!”
Zice: „Scoate camera GoPro din rucsac, vreau să filmez.”
Zic: „Ce-ai zis, Paulinho?”
„Vreau să fac un filmuleț.” „Pentru ce?”
„Vreau niște imagini cu pisica-de-mare.” „Intră pe Google, scrie «pisică-de-mare».”
„Sunt pagini întregi, Paulinho.”
„Și la calitate 4K.”
„Vrei să-ți trimit un afiș cu una acasă?”
„Îți trimit, Paulinho.”
„Nu, e camera fiică-mii, m-a rugat să fac niște clipuri.”
Zic: „De ce cu pisica-de-mare? Fă la grătar.”
„Filmează plaja.”
„Are zoom? Uite Africa acolo!”
„Rodrigo, pisicile-de-mare sunt pașnice.” Zic: „Paulinho…”
„Nu ești cameraman la Animal Planet.”
„Pisicile-de-mare sunt foarte periculoase.”
„Știi pe cineva atacat de o pisică-de-mare, Paulinho?”
Zice: „Nu.” Zic: „Vezi? Nimeni nu supraviețuiește.”
„Chiar vrei să te joci cu asta? Atunci, du-te!”
„Du-te!”
Și s-a dus.
Pisica-de-mare era nedumerită, se uita în sus și făcea: „Văleu!”
Era o pisică-de-mare din nord-est.
Paulinho s-a întors epuizat, gâfâind.
Mi-a dat camera și a zis: „Privește natura.”
Am urmărit întregul videoclip, aproape opt minute. Impresionant.
Paulinho Serra ținuse camera invers.
Filmarea era reacția
lui Paulinho Serra la vederea pisicii-de-mare.
Pisica-de-mare nu apare nicăieri.
Nici azi nu știu dacă a existat o pisică-de-mare.
El spune că se vede reflectată în ochii lui.
Dar trebuie să-l crezi.
Ghidul nu s-a lăsat: „Așadar, Rodrigo?” Eu: „Ce e, omule?”
„Deci nu intri?” Zic: „Am mai spus-o de câteva ori.”
Zice: „E în regulă.” Zic: „Nu, frate.”
Zice: „Nu știi să înoți, așa e?” Zic: „Am un istoric de înotător respectabil.”
Întreabă: „Atunci ce e?” Zic: „Frate, chestia e
că am niște traume.” Zice: „Ce traume?”
Zic: „Ai timp?” Zice: „Da.” Îi zic: „Atunci ascultă.”
„Când eram mai tânăr”
Nu ca Purice.
Deja influențam PIB-ul, lucram.
Am început să economisesc bani, voiam
să merg în Africa,
mai exact, în Africa de Sud.
Visam să mă scufund cu rechini albi.
Sună cam nebunește,
dar am văzut un documentar
care a spus că noi, oamenii, suntem în vârful
lanțului trofic al speciilor de animale de pe planeta Pământ.
Noi suntem în vârf.
Cineva a aclamat aici.
E ciudat, dar noi suntem.
Suntem numărul unu
fiindcă am inventat arme, mașini, avioane.
Nu noi, nu? Noi stăm pe o plajă falsă. Da.
Unii…
Unii au creat toate astea, iar noi am zis: „Ce tare!”
Rechinul alb e pe locul doi.
Neînarmat.
Dacă învață să țină un cuțit de bucătărie,
am pus-o rău de tot!
Așa că am vrut să profit de răgaz, cât încă mai suntem campioni,
să mă uit în ochii unui rechin alb și să-i zic: „Ce faci, vicecampionule?”
Era micul meu Everest. Evident, o scufundare controlată.
Te scufunzi într-o cușcă făcută să te protejeze de ei,
li se aruncă niște carne,
rechinii albi sunt atrași de mirosul de sânge,
faci o poză, o postezi pe Insta, succes!
Totuși, nu există nicio garanție că apar rechinii albi,
fiindcă nu sunt plătiți de agenția de turism.
Plutește îndoiala în aer.
Și dacă nu apar, nu primești banii înapoi.
Nu.
Fiindcă barca s-a dus acolo și carnea a fost aruncată.
Atunci e o plimbare de căcat pentru tine,
sub apă, cu o bucată carne în spate.
Nicio poză n-o să dea bine pe Instagram.
Caio Fernando Abreu.
Micul Prinț.
Devii pe veci responsabil de carnea pe care ai îmblânzit-o.
E inutil.
De ce n-am fost? Pentru că am văzut clipul unui tip.
Un tip care ar fi putut fi
oricare dintre noi, un turist.
Avea costum de scufundări…
Nici nu știu de ce e online clipul.
Are costumul pe el, e cu niște prieteni.
Înainte să intre prietenii lui, el intră singur. Bum!
Înainte să intre ceilalți,
apare un rechin alb,
plin de spume.
După cum arăta, m-am gândit: „Ăsta lucrează la poștă.”
„Livrează un pachet cuiva.”
Rechinul sare.
Nu știam că pot face asta. Sunt în stare.
Lovește carena vasului
și cade fix în cușcă.
Unii au zis: „Uau!”
Și suntem aici 800 de oameni. Gândiți-vă că m-aș uita singur în cameră.
Lanțul e eliberat
și scufundă cușca de tot,
cu tipul și cu vicecampionul în ea.
Iar tipul era neînarmat.
Și nu știu cum sunteți voi, dar eu neînarmat nu mai sunt campion.
De fapt, nici înarmat nu sunt.
Fiindcă nu pot folosi arma.
Sunt departe de top 100.
M-a fugărit un porc de apă o dată și…
Ce aș putea…
oferi ca pericol pentru junglă?
Aveam un spectacol în Rio Branco, Acre.
După spectacol, mă relaxam în cabină
și din senin a scos capul dintr-un tufiș un porc de apă.
M-a privit în ochi și a făcut…
Și a țâșnit spre mine.
Cred că nu m-a recunoscut.
Așa că am ales
să fug.
Mi s-a părut cea mai cuminte decizie
în acel moment.
Nici nu știu cum atacă porcii de apă.
Dacă-mi protejez burta și îmi trage una la față?
Mă îngrijorează foarte tare.
Fiindcă animalele se pot răscula oricând împotriva noastră,
și nu sunt sigur că suntem pregătiți.
Specia noastră e mult mai fragilă decât credeți.
Decât credem. Chiar e.
Știți care e cea mai letală specie pentru om?
Toată lumea crede că e leul,
rechinul sau hipopotamul. Nu. E țânțarul.
Atât de mic.
Un nemernic virgin mititel. Asta e.
Nu te poți aduna cu prietenii să bați țânțari.
Țânțarul vine, te mușcă și zboară. Malarie!
Pur și simplu.
Nu mai știu. Al patrulea sau al cincilea animal mortal pentru specia noastră e
crocodilul marin.
Un crocodil de apă sărată.
Nici eu nu știam
și de asta cred că e un animal tare.
Când vine vorba, lumea spune: „Ce?”
„N-ar trebui să fii în râu?” Bam!
Mori înainte să termini întrebarea.
Zici: „Eram la plajă.”
„De unde a venit valul ăsta?”
Și mereu m-am întrebat ce specie
aș putea învinge în luptă corp la corp.
Cred că aș putea învinge o focă.
Pentru că focile
nu au arme.
Așa că să te ia naiba, focă!
Foc-rămas-bun!
Blocajul nu intră în discuție.
Ar fi ca și cum aș dansa la bară.
Alunec încet la pământ.
Respect jiu-jitsul brazilian.
Regula Gracie.
Nici s-o prind de gât din spate nu pot,
alunec ca săpunul.
Cred că pot învinge un porumbel.
Porumbeii mă enervează puțin. E ceva personal.
Fiindcă fiecare om a visat să poată zbura.
Porumbeii pot zbura, dar nu zboară.
Preferă să se plimbe.
Porumbei alergători.
E ca și cum ai vedea un Airbus pe autostradă.
Zici: „Ce faci, Airbus?” Zice: „Mă duc la Rio.”
„Pe jos?”
Zice: „Mă opresc la Puiul Fript.”
Puiul Fript e un local ciudat.
Puiul Fript nu vinde pui fript. Ce-i asta?
Am fost acolo și am comandat pui fript.
Tipul zice: „N-avem.” Zic: „Dar e în numele localului.”
„Dar avem pui prăjit.” Zic: „Păi hai să refacem firma.”
Porumbeii zboară doar în două situații.
Fie ca să ne tragă un găinaț în cap…
Par să sufere de timiditate la evacuare.
Stau cu prietenii și zic:
„Băieți, trac un caca, bine?”
Zboară, descarcă și își curăță fundul la întoarcere.
Sau când bați din picior.
Atunci își aduc aminte: „Așa e, pot să zbor!”
Trei!
Dau din aripi de trei ori, până la cel mai apropiat trotuar.
„Du-te să vezi lumea, la naiba! Zboară în Europa sau în Oceania.”
Preferă s-o frece prin oraș, ca boschetarii.
Ticăloase păsări!
Nu spun că vreau să bat un porumbel.
Să nu fiu interpretat greșit de cineva.
Sunt prietenos cu animalele.
Am avut animale în copilărie.
Visul meu era să am
un husky siberian, dar mama mi-a interzis…
chipurile pentru că trăiam în Recife,
iar husky era siberian.
Așa că…
am ajuns la un acord
că ar fi o deplasare prea mare.
Prin urmare, dacă e careva azi aici sau se uită la asta
și e un mare fan al Luisei Mell
sau al lui John Wick…
Vreau să fie clar că sunt împotriva cruzimii față de animale.
Spun doar că, dacă ar trebui să mă lupt cu un porumbel
pentru ca omenirea să urce câteva poziții
în clasamentul lanțului trofic, aș spune: „Da.”
Sunt pregătit pentru lupta asta.
Dar nu provoc eu porumbelul.
Totuși, de dragul omenirii, dacă mă atacă nenorocitul,
scot un uguit imediat!
Sunt pradă, la naiba!
Pe barcă toți sunt speriați. Tipul e sub apă cu rechinul.
Oamenii țipă întruna.
Diferite limbi compilate pentru tine.
Liniște.
Începe să iasă sânge la suprafață. Mult.
Mult sânge.
Oamenii o iau razna și mai tare.
Trece rechinul. Se pare că era sângele lui.
S-a tăiat la ieșire.
Probabil e bine, e rechin alb, cred că se laudă cu cicatricea
la prieteni, le zice: „Asta e de la lupta cu campionul mondial.”
Apa se liniștește, sângele se curăță și apare un cap
atașat de corp.
Oamenii îl pescuiesc pe tip. Merge într-un mod foarte ciudat.
Dar nu știu cum mergea înainte.
Totuși, părea afectat.
Frate, a fost cam… Nu.
Îi scot ochelarii, încep să pună întrebări,
el tace. Îl așază, camera face zoom pe fața lui.
Toată lumea țipă, el tace, zoom pe ochi.
Toată lumea țipă, el tace, zoom pe un ochi.
Toată lumea țipă, el tace, zoom pe pupilă.
Toată lumea țipă, el tace și se termină clipul.
Atunci am zis: „La naiba, nu mă duc!”
Se vedea că e nevătămat fizic,
dar puteai să vezi în ochii lui
că o să facă cel puțin zece ani de terapie marțea și joia.
Și asigurarea mea nu acoperă asta.
Ca să nu mai zic că probabil s-a căcat pe el
și costumul de scufundări se scoate doar pe sus.
Așa că lasă o urmă de căcat și rușine
de la găoz până la gât, pentru ca oamenii să întrebe:
„Nu erai tu șeful rechinului alb? Te-ai căcat pe tine?”
Tipul zice: „Nu, m-am căcat ca să i-l arunc rechinului în ochi.”
„Rechinul e acolo jos cu conjunctivită.”
„Zice: «Poate careva să sufle aici, vă rog?
Nu știu ce s-a întâmplat. Au aruncat carne,
am crezut că e pentru mine și am dat fuga, țopăind de bucurie,
m-am lovit de ceva, am căzut într-o cușcă, era un tip acolo, i-am strigat să stea.
Poți să crezi că tipul și-a băgat degetul în fund și apoi în ochiul meu?
De două ori!
Ce lovitură e asta, frate?
M-am și tăiat în drum spre ieșire.
Dacă mă prind cum să mânuiesc cuțitul, e terminat!»”
Eram de curând în Manaus. Dacă puteți merge acolo, duceți-vă!
Toți doctorii.
Manaus e impresionant.
Ce oraș minunat! E frumos. Când te duci în pădure,
oriunde te uiți, pare un tapet Windows.
Impresionant!
Am văzut un copac, mi-am zis: „Cred că era pe laptopul meu săptămâna trecută.”
Fix copacul ăla.
M-am împrietenit cu un ghid local și i-am zis:
„Du-mă să văd lucruri, plec mâine.
Vreau să văd totul, păduri, râuri, indieni, toate chestiile.”
Mereu am fost nebun după indieni.
Serios. Au ajuns aici înaintea noastră, deci știu chestii. Sunt mari șmecheri!
Am văzut indieni doar la școală, de Ziua Indienilor,
și ăia erau prietenii mei îmbrăcați în indieni,
deci nu cred că se pune.
Indieni cu părul creț.
Indienii grași.
Toți știu, indienii grași sunt interziși.
Așa că am pornit.
Tipul face: „Rodrigo, vizităm un trib indian
în inima pădurii.”
Zic: „La margine ar fi mai bine.”
Am mers și am mers, era al naibii de departe,
dar peisajul era uimitor. Și, deodată, s-au rărit copacii.
Pădurea s-a deschis, uluitor!
Un trib indian imens, enorm.
Mult mai tare ca la școală.
Se vedea că băieții ăia ar lua note bune.
M-am împrietenit cu un indian pe nume Kuiaiá.
Mare om. Grozav indian.
Kuiaiá e ca Enzo în lumea noastră.
Am început să vorbesc cu Kuiaiá.
Și Kuiaiá zice: „Rodrigo, dacă mai mergi încolo,
în adâncul pădurii…” Zic: „Nu, nu mă duc.”
„Dar, dacă te-ai duce…” Zic: „Nu, mă cunosc.
Sunt dintre cei care rămân.
Ești indian și ești aici. De ce m-aș duce acolo?”
„Tu ai fost vreodată acolo?”
Zice: „Niciodată.” Zic: „Atunci ce tot spui, Kuiaiá?”
Zice: „Dacă mergi zece zile și zece nopți în adâncul pădurii,
ajungi la un trib indian pe care nu l-a văzut nimeni.”
Zic: „De unde știi?”
Zice: „Mi-a spus șamanul.”
Zic: „Și tu crezi ce spune șamanul, Kuiaiá?”
Sculpta ceva cât vorbeam.
Când a terminat, mi-a arătat.
Era un leneș de lemn pe o sfoară cu un mic leagăn dedesubt. Frumos.
Zic: „Uau, Kuiaiá, uimitor! Felicitări!” Zice: „Îți place?”
Am zis că-mi place. „Pe bune?” Zic: „Pe bune. Ești artist.”
Întreabă: „Îl vrei?” Zic: „Mi-l dai mie?
Sigur că îl vreau, Kuiaiá.”
Zice: „Îl vând.”
Zic: „Capitalismul a ajuns și aici. Nu, Kuiaiá?”
Zice: „Îl vrei?” Zic: „Nu. Nu-l mai vreau.”
„De ce nu?” Zic: „Credeam că e un cadou.
Casa mea nu prea are nevoie
de decorațiuni în sufragerie.”
Zice: „Să-ți amintească de mine.”
Zic: „Am o memorie foarte bună, Kuiaiá.
Am făcut poze, am filmat.”
Zice: „Zău, Rodrigo, asta e o amintire deosebită.”
Zic: „Mai văd vreo 80 acolo.”
Zice: „Dar pe ăsta ai văzut când l-am făcut.” Zic: „Abureli indiene!”
„Cât face?”
Zice: „Cincizeci.” Întreb: „Reali?”
Nu sunt sigur că există o criptomonedă indiană.
Dar mi s-a părut un preț scandalos.
„50? Serios?” Zice: „Da.” Zic: „La naiba, Kuiaiá!”
„Ți-am spus că locuiesc în São Paulo, nu?”
„Există un loc în São Paulo numit 25 de Março.
E încolo, la 35 de zile prin pădure.”
„Drept înainte.”
„O să găsești…”
„O să găsești tribul unor băieți
care pentru 15 reali, Kuiaiá…
îți dau Omul-Păianjen
cu mitralieră.”
„Îți dai seama că Omul-Păianjen nici nu are mitralieră?”
„Ăsta e un plus
pe care ți-l dau la 25 de Março, nu-l are Marvel.”
„Și tu vrei să-mi vinzi cu 50 de dolari un leneș de lemn neînarmat
care nu cred c-ar putea doborî o focă?”
Zice: E lucrat de mână.” Zic: „Sigur că e, Kuiaiá!
Cine ar pierde timpul să facă o mașinărie care să creeze leneși de lemn?”
„Nu e ca și cum planeta are nevoie de ei în masă,
trebuie să-i producă pe bandă
ca să satisfacă cererea globală de leneși din lemn!”
„Cât ai plăti?” Zic: „Nu vreau să te jignesc, Kuiaiá.”
Zice: „Zi o sumă.” Zic: „Kuiaiá…
îți dau doi Oameni-Păianjen.”
Mi s-a părut un preț corect.
Și el a crezut la fel.
Dar am greșit, am deschis portofelul. Aveam o singură bancnotă.
De cincizeci.
Parcă ați fi fost acolo.
O bancnotă de 50 de reali.
Când a văzut-o Kuiaiá…
Am citi în ochii lui, pentru prima oară, furia indiană.
M-am gândit că trage cu o săgeată în mine.
Nici nu eram sigur că aș putea scăpa cu fuga.
„Și dacă Kuiaiá e un lunetist indian?”
„N-am chef să încasez una în țeastă într-o pădure braziliană.”
Kuiaiá a tăcut trei secunde lungi,
ceea ce înseamnă mult timp ciudat între doi oameni.
Și mai mult în mijlocul unei păduri.
Când a rupt tăcerea, a zis apăsat:
„Asta e aiurea rău, Rodrigo!”
„Nu știam, Kuiaiá! N-aș mai fi negociat
dacă știam că am 50. Ai 20 să-mi dai restul?”
Zice: „Nu.”
Zic: „Cum poți fi om de afaceri în pădure dacă n-ai mărunt?”
Tot ce spun în acest spectacol e adevărat, dar ce vă spun acum
nu mi-ar veni să cred, dac-aș fi în locul vostru.
Vă zic de la început,
puteți verifica următoarele fapte.
Kuiaiá se răsucește spre dreapta
și scoate din geanta lui Guarani
un POS.
Zic: „Du-te naibii, Kuiaiá!”
„Nici nu ai semnal aici, frate.”
„Pe vremuri, te mulțumeai cu niște oglinzi.”
„Și de la mine vrei card?”
Semnalul era bun.
Nici azi nu știu cum. În mijlocul pădurii… semnal.
Nu știu cum.
Probabil că maimuțele aleargă pe-acolo cu routere pe cap.
Și azi sunt curios, cum exista semnal într-un loc
în care un jaguar poate sări pe tine
cât se duce naibii 4G-ul tău.
Un indian a transmis în direct
pe Twitch în timp ce pescuia.
Am plătit cu cardul.
Nubank.
Credit.
Am primit imediat o notificare pe mobil:
„Artizanat Kuiaiá srl.”
Zic: „Du-te naibii, Kuiaiá””
L-am cumpărat, zău.
E atârnat de mânerul șifonierului.
În fiecare seară mă uit în ochii leneșului și spun: „Kuiaiá…"
Apoi adorm.
De la Lexotan.
Mergem spre fluvii.
Sunt două în Brazilia, Rio Negro și Solimões,
care curg în paralel, fără să se amestece. Se întâlnesc și se resping.
O nebunie! Dispută veche, nu știu ce s-a întâmplat, n-am fost eu.
Acolo, tipul zice: „Bagă mâna în apă.”
O bag, cred că era Rio Negro, era rece.
Când te duci la Solimões, e caldă. De parcă Dumnezeu s-ar fi pișat în apă.
Și tipul zice: „Rodrigo, e loc bun de scufundări. Te bagi?
Vin tipi din toată lumea să facă scufundări aici,
pentru că pleacă cu un spirit renăscut.”
Zic: „Al meu e bine, mersi mult!”
Zice: „Nu te scufunzi?” Eu zic „Nu.” Întrebă: „De ce?”
„Au filmat Anaconda aici și m-am uitat de două ori.”
Zice: „Bine.” Zic: „N-ai văzut filmul.”
Zice: „E în regulă, doar să nu te piși.”
Zic: „Nu-mi vine, dar care ar fi problema?”
Și nimeni nu s-a pișat în film.
„E un pește numit «candiru»,
dacă te piși, îți intră în cocoșel
și te mănâncă pe dinăuntru.”
Zic: „De ce m-aș scufunda într-un loc atât de ostil?”
„În Recife, mama spunea că,
dacă faci pipi, clorul din piscină își schimbă culoarea.”
„Aici, în Manaus, pedeapsa asta pare
un pic mai dură.”
El zice: „Doar să nu faci. Poți să te ții?”
Zic: „Sigur că pot.”
„Problema e că sunt în apă, dacă apare un șarpe, mi-e frică,
o să se scurgă trei picături.”
„Și nu știu dacă candiru distinge între o scurgere de frică
și o pișare lipsită de respect față de casa lui.”
„Dacă nu face distincția,
poate intra în cocoșelul meu, să-și face treaba.”
„Nici nu vreau să știu ce se întâmplă dacă mă cac în pantaloni.
Vin delfini cu mitraliere să mă fută în cur? Nu.”
„N-am de gând să risc.”
„Vezi de ce nu intru?”
„Aici e altfel, Rodrigo, ești în Noronha,
nu în Africa de Sud sau în Manaus.”
„Tot apă, frate.”
„Cel mai mare pericol pe care sunt dispus să-l înfrunt în apă e clorul.”
Zice: „E în regulă.” Zic: „Nu intru. Ți-am zis clar, frate.”
Discuția noastră era ascultată
de Tato,
de la Falamansa.
A venit la noi și a zis:
„Am auzit tot.”
De fapt, așa am știut
că ascultase totul.
Zice: „Nu intri?”
Zic: „N-ai zis că ai auzit tot?”
Tato e poet, muzician, compozitor, artist, ludic, cu părul lung.
Spune lucruri frumoase,
aruncă vorbe înțelepte, apoi te lasă să le rumegi.
Zice: „Rodrigo,
copiii mei sunt în apă.”
Zic: „Tato, nu e vina mea că nu îi apreciezi.”
Zice: „Rodrigo, tu și marea aveți reciprocitate.”
„Tato, nici nu știu ce înseamnă asta.”
Zice: „Natura e abstractă.
Nu poți fi tangent la ea.”
„Tato, du-te naibii!”
„Faci mișto de mine? Ce tangentă e asta, Tato?”
Și Tato e aici, știe că e adevărat.
Zic: „Sunt rechini-lămâie, frate. Pepsi Twist ucigași.”
„Ai înnebunit?”
Toți au intrat. Toți!
Doar eu și căpitanul Cook am rămas pe barcă.
Beam, iar când beau, devin îndrăzneț, așa că am zis: „Căpitane Cook!
Dacă vrei să intri, am eu grijă aici.”
Nu era interesat.
Dar a văzut că beau și m-a tratat ca pe un copil.
Mi-a dat o idee care mi s-a părut grozavă
dar când m-am trezit, a doua zi, am zis mai întâi: „Căpitane Cook…”
El m-a întrebat: „Rodrigo, te temi de rechini?
E o prostie. Stai lângă barcă.”
„Dacă vin rechinii, îi prind mai întâi pe ceilalți.”
Zic: „Așa e, căpitane Cook.”
„Până termină cu aperitivele,
eu urc la bord.”
„Și dacă vin și ei după mine aici, nici nu încerc să fug, e meritul lor.”
„N-aș îndrăzni să stau în calea darwinismului în acțiune.”
Intru.
Îmi intră apă în ochelari.
Urc înapoi pe barcă, dezamăgit
că ochelarii nu și-au îndeplinit singura lor funcție.
Strig la ghid: „Frate, intră apă în ochelari!”
Zice: „Scuip-o și pune-i la loc.”
„Te rog, repetă mai tare, fiindcă am auzit ceva absurd.”
Zice: „Scuip-o și pune-i la loc.”
Zic: „Ăsta e fetișul tău, nu al meu.”
Zice: „Așa funcționează.” Zic: „Nici vorbă.”
„Serios.” Zic: „Să sunăm la serviciul clienți.”
„Sunăm și punem pe difuzor.”
„Rodrigo, scuipă și pune-i la loc.”
Zic: „Nu fac asta.”
Zice: „Vrei s-o scuip eu?”
Zic: „Nu sunt târfa ta.”
Așa că am rezolvat-o în felul meu.
Adică m-am scufundat…
„Noronha e impresionantă sub apă.”
Și mă temeam că o creatură ar putea sări la mine.
Și una a făcut-o. O țestoasă de mare.
Sub apă, sunt agile rău. Nu știam asta.
Nu știu dacă sunt toate așa, dar a mea era turbo rău.
Poate era în siajul unei balene,
sau mergea la vale, ceva de genul.
Cineva a lansat-o și a zis: „Mișcă, la naiba!”
Și era uriașă. Un Michelangelo mare și gras.
A trecut pe lângă mine, nu știam ce să fac, am strigat: „Țestoasă!”
Dar sub apă sună ca…
Se uită urât la mine.
Era o țestoasă activistă.
A aruncat cu un pai în mine.
Avea un tatuaj Greenpeace pe carapace,
insigna Agenției de Mediu, șapcă Speedo
și pliante cu salvarea țestoaselor.
A călcat-o și a dispărut furioasă.
M-am uitat senin după ea și mi-am zis: „Ce creatură frumoasă!”
Apoi mi-a intrat apă în ochelari.
M-am dus la suprafață, am golit ochelarii, am început să văd
și am văzut o aripioară dorsală în depărtare.
Am zis: „Drăguț! Vine moartea.”
Am sărit înapoi în barcă…
cu o tahicardie dulce…
M-am așezat pe scaun. „Sunt viu!”
Și atunci a bâzâit ceasul. M-am uitat.
„Felicitări, Rodrigo, ai început o cursă nouă.”
Ceasul ăsta nu știe nimic!
Ghidul se apropie de barcă și zice:
„Ce e, frate? Treci înapoi în apă.”
„Nu”. Întrebă: „De ce nu?” Zic: „E acolo.”
Întrebă: „Ce?” Zic: „Bestia. E acolo.”
Cică: „Ce?” Zic: „Rechinul. Ucigașul cu lămâie.”
Întrebă: „Acolo?” „În carne și oase, frate.”
Zice: „Mă duc să verific.” Eu zic: „Ce?”
Cât îi plătește agenția de turism?
Le arăți unde e moartea
și ei se duc să dea ochii cu ea?
„Abia aștept!”
Și s-a dus.
Zic: „Sunteți plătiți în plus?”
„Paulinho, urcă în barcă, pe ghid deja l-am pierdut!”
„Drăguț puști. Nu merita să moară doar din cauza unui fetiș cu ochelari.”
Ghidul se întoarce după nici cinci minute.
Zice: „Rodrigo, intră înapoi în apă!”
„Nu, mersi.” El: „Intră, omule.”
Zic: „Nu, sunt bine. Mersi.”
Zice: „Nu e rechin.” Întreb: „Dar ce e?”
„Un delfin.”
Zic: „Și de ăștia mi-e frică.”
- Vă e frică de delfini? - Nu!
Atunci sunteți foarte tari!
Cineva zice că n-a văzut niciodată unul.
Super! Ce drăguț!
Dar n-are nicio logică.
Pentru că n-am văzut niciodată o grenadă fără cui…
și tot știu că mi-e frică de ea.
Dar e în regulă că nu vă temeți.
Stați să găsesc un cuplu… Sunteți un cuplu?
De cât timp sunteți împreună?
Trei ani? Ce drăguț!
De trei ani împreună și au un puști de opt luni.
Asta e!
S-a terminat, nu?
Și nu vă temeți de delfini. Grozav. Cum te cheamă?
Luana. Cu ce te ocupi?
Profesoară? Ce predai?
La grădiniță? Minunat, Luana!
Nu se pune problema să te îmbogățești. Dar e frumos, Luana.
Ar trebui să te plătească mai mult. Dar mă bucur pentru tine.
Trebuie să fie foarte satisfăcător.
- Cum te cheamă, omule? - Samuel.
Cu ce te ocupi? Samuel și Luana.
Sunt mașinist.
Ești mașinist? Tipul cu schimbările!
Se ocupă cu schimbarea decorului.
În toată lumea!
Trei ani împreună, vă hotărâți să mergeți la Noronha să sărbătoriți.
Să o facem la fiecare patru ani, cum e Cupa Mondială.
Săriți în avion, ajungeți la Noronha,
luați o barcă, mergeți în largul mării și faceți scufundări.
Samuel merge primul, își pune chiloții de baie,
o schimbare frumoasă de decor.
Luana e încă pe barcă, predă un curs pe Zoom.
Părinții își țin copiii. „Uită-te la profă!”
Samuel înoată și vede un delfin.
Fericit peste poate, nu, Samuel? La naiba! Un delfin.
Ba chiar strigă la el…
Și delfinul îi răspunde…
Zice: „Delfinul vine spre mine.”
Samuel e încântat: „O să pot atinge delfinul?”
La naiba, omule. Să atingi un delfin? Ce atingi de obicei?
Ce atinge un mașinist? Atinge…
Atinge fiecare piesă de decor.
Imaginează-ți delfinul, consistența. E o nebunie!
Samuel se entuziasmează pe măsură ce delfinul se apropie și țipă:
„Luana! Vino în apă, iubire!”
„Am o surpriză pentru tine!” Și nu-i spune ce e.
Delfinul se apropie, de parcă te-ar cunoaște.
Ca un delfin de pe scenă. Amicul tău.
Se cuibărește la piept, te îmbrățișează.
Începi să îl mângâi, Samuca.
E momentul tău de glorie, Samuca. Momentul tău!
Mergi de la coadă la gât, Samuca.
Ce bucurie!
Juliana înoată repede spre tine.
Am spus „Juliana”, nu?
Luana! Luana înoată repede, cu o cameră GoPro de cap.
Luana înoată repede.
Opresc puțin povestea și vorbesc cu publicul. Reiau imediat.
Vă rog, rămâneți pe loc.
Am citit recent un articol care spunea că, după specia umană,
specia cea mai interesată de violarea oamenilor
sunt delfinii.
Să continuăm povestea?
Luana înota. Nu, Luana?
Și Samuca era aici. Nu, Samuca? Aici?
Mângâia frumos. Se gândea: „Ce zi!”
„Mulțumesc, agenție de turism.”
Iar delfinul face…
Samuca e cu mâinile peste tot și apoi…
În acest moment…
delfinul se scufundă.
Și se scufundă mai bine ca tine. Nu, Samuca? Doar e delfin!
Începe să-ți tragă
chiloții de baie cu botul.
Botișorul lui face…
Delfinii sunt foarte deștepți.
A treia specie de pe planetă ca deșteptăciune.
Sunt doar în urma noastră și a maimuțelor. Și maimuțele au internet în Manaus.
Imaginați-vă ce poate face un delfin.
Cu chiloții trași…
Nu voiam să spun asta, pari un tip de treabă, Samuel.
Să ne deschidem inima și să continuăm.
Samuel, ce credeai tu
că e doar o mângâiere de turist
era de fapt un dulce preludiu.
Delfinul, cu cocoșelul foarte rigid
și o abilitate deosebită,
ajutat de apa de mare, pe post de lubrifiant,
începe să-l fută pe Samuel în cur.
Cu un ritm înfricoșător.
Ăsta e delfinul care-ți pompează la cur, Samuel.
Pompează atât de tare, că începi să te întrebi dacă ai uter,
fiindcă sigur dă în ceva acolo.
De câte ori reușești să reapari la suprafață strigi:
„Luana, nu mai veni aici!”
Ai vocea ascuțită, un delfin te fute în cur.
Luana ajunge acolo.
Imediat ce ajunge acolo, primul gând care-i vine e:
„Ce surpriză ciudată e asta?”
Se scufundă și vede
expresia disperată a lui Samuel sub apă.
Și țipă: „Samuel!”
„Un delfin te fute în cur!”
De parcă tu nu știai. Nu, Samuel? Delfinul te călărește de secole.
Samuca zice: „Dau puțin din fund, să văd dacă ticălosul termină mai repede.”
Merge! Samuca e deștept, e mașinist.
Delfinul: „Nu-mi dau drumul în tine, să nu rămâi gravid.”
O scoate și-și dă drumul. O grămadă de spermă.
Începeți să vă înecați în spermă și apă de mare.
O grămadă de spermă de delfin și apă de mare.
Hei, Purice! Îți place spectacolul, iubito?
Foarte blând, nu?
Da, cred că da.
Mâine, dacă la școala lui Purice se vorbește despre delfini…
Parcă văd cum mama ei primește telefon: „Fiica dv. plânge,
se dă cu capul de perete și țipă: «Nu delfinii!»”
Cred că am exagerat puțin.
Am vrut să demonstrez ceva.
Cred că e clar.
Delfinul
pleacă.
După ce-și dau drumul, pleacă.
Voi înotați încet spre barcă.
Nu înțelegeți ce s-a întâmplat.
Urcați la bord, amabilul căpitan face un grătar.
Întreabă: „Vreți carne?” Luana zice: „Nu vrem nimic.”
Tu te duci la baie și începi să plângi. Lacrimi, multe lacrimi.
Și deodată auzi…
Și zici: „Nu! S-a întors delfinul.”
Era căpitanul, vă spunea: „Ne-am întors la plajă.”
Coborâți, călcați pe nisip
și aveți senzația de siguranță. E uscat.
Dar în minte tot mai auziți: „Ce s-a întâmplat acolo?”
Vă îmbrățișați. E prima dată când reușiți să vă atingeți
după întâmplare.
Samuel vede peste umărul Luanei,
în vârful cotului,
o grămăjoară de spermă delfin.
O dă jos de pe el.
Acum aș vrea să vă întreb pe amândoi,
ați vrea
să ștergeți clipul de pe cameră, să faceți un legământ de sânge
și niciunul dintre voi să nu mai zică vreodată cuvântul „delfin”,
sau ați vrea să spuneți tuturor?
Așa e, băieți. Liniște.
Credeți că doctorul,
fata din publicitate sau avocata au spus cuiva?
Nici vorbă.
Totul e secret.
Nimeni nu are curajul să meargă la poliție și să zică:
„Dle polițist, Flipper
ne-a futut rău. Vrem să depunem o plângere.”
„Cum arăta?” Și ei: „Drăguț.”
Nimeni nu se teme de delfini, fiindcă numele lor e o capcană lexicală.
Se termină cu „N”. Nimeni nu se teme de asta.
Cineva te amenință cu arma: „Dă banii sau ți-o furi.” La naiba!
Dacă îl chema Delfzilla, cred că nu te-ai fi apropiat de apă.
Delfzilla plesnește balenele.
Respectă Delfzilla.
În timp ce delfinul…
De asta se numesc „troieni”. E mult mai ușor să facă sex.
Dacă s-ar numi Spermzilla, nu i-ar vrea nimeni.
„Spermzilla? Pui o Spermzilla să mă fută?”
Ea zice: „Nu se poate. Spermzilla nu încape în păsărica mea.”
E așa greșit să-i numim „troieni”. E de la Calul Troian.
Ce ședință de schimb de idei a condus la numele ăsta?
Conceptul de bază al Calului Troian
e că dușmanul se ascunde și iese din el.
Și exact asta nu vrem să se întâmple.
Ar trebui să se numească Spermagarda sau Spermayala.
Sau ceva mai vizual: Ucigașul Plăcintar. E minunat.
Mi-ar plăcea să zic la o farmacie
„Dă-mi o cutie de Ucigași Plăcintari. În seara asta acționez.”
Deci nu m-am întors în apă, fiindcă mi-era teamă.
Dar bine că vouă nu vă e.
În acea seară
mi-am făcut numărul de stand-up, de aia eram acolo.
Și când
s-a terminat spectacolul, a fost grozav. Un public minunat în Noronha!
Eram atât de fericit.
Tato, de la Falamansa, a început să cânte.
Nu era Falamansa. Era doar Tato.
Dar nu e ca și cum cineva întreba: „Nu se poate! Unde e basistul?”
Oamenii erau fericiți.
Am început să dansez cu o fată. Ce seară minunată!
Apoi, dintr-odată, se formează un cerc de dans nebun
la melodia „Xote da Alegria”.
Un cuplu se lasă dus de val, dă peste mine și peste fată,
iar eu trec cu piciorul peste o pietricică ascuțită.
Ascuțită ca un cuțit Ginsu.
Îmi zgârie degetul mare, pielea zice: „Fir-ar să fie!”
Și ăla a fost momentul
în care m-am tăiat la deget
în Noronha.
Nici nu mi-a…
Nici nu mi-a păsat, mi s-a părut o julitură obișnuită.
„Am avut destule în viața mea. Continui să dansez și verific mai târziu.”
Apoi, piciorul meu începe să se lipească de pământ. Zic: „Ciudat.”
„Nu port sandale cu scai.”
Când fata se dă înapoi, arunc o privire
și văd o baltă de sânge. Zic: „Drăguț.”
„Nu pot să mai dansez.” Am bătut-o pe fată pe umăr.
„Scumpo?” Ea zice: „Da?”
Zic: „Uite ce e,
trebuie să luăm o pauză.”
Întrebă: „Ce s-a întâmplat?” Zic: „Am o problemă.”
„Impedimente.”
Mă duc după Paulinho. E mai în vârstă, mi-e prieten,
probabil o să aibă un sfat înțelept pentru inima mea neliniștită.
Nu simțeam nimic. Dar îmi făceam griji din cauza sângelui.
După adrenalina din spectacol și alcool, eram amorțit.
Zic: „Paulinho, ia uite, frate!”
Se uită la piciorul meu, se uită la mine și zice: „Ai să-ți pierzi degetul!”
Sunt un tip care merge cu valul.
Cum a zis asta, degetul a început să pulseze dureros.
Zic: „O, nu! Îmi pierd degetul!”
„Măcar e în Noronha.” Zic: „Nu, Paulinho!”
„O sun pe mama.” El zice: „De ce ai suna-o?”
„Trebuie să spun cuiva că-mi pierd degetul.”
„E persoana potrivită. «Mamă, știi degetul de la tine? L-am pierdut!»”
Paulinho s-a speriat. „Cer o targă, să te duc de aici.”
„Nu trec prin mulțimea asta pe targă.”
„Am fost pe scenă. Toți ne-au văzut.
O să zică: «Uite, Rodrigo e pe targă, a făcut buba.» N-ai să vezi!”
„Cere un scaun cu rotile.” Zice: „De ce?” Zic: „E mai demn.”
N-a făcut nimic.
A luat-o înainte, striga: „Păzea, gabarit depășit!”
Și eu mergeam după el țopăind,
stropind oamenii cu sânge, murdărind tot.
Eram un dezastru. Eram plin de sânge din cap până-n picioare, distrus.
Mi-au ridicat piciorul ca să oprească sângerarea.
Îmi picura sânge pe cămașă, pe pantalonii scurți și peste tot.
De la distanță, părea că am fost înjunghiat de opt ori într-o luptă
sau împușcat de cel puțin patru ori. Oamenii erau îngrijorați,
țipau, chemau pe cineva.
Și deodată aud…
Zic: „Incredibil! Acum a venit Bruno Gagliasso?”
Vă mulțumesc mult, doamnelor și domnilor. Sunt Rodrigo Marques.
MULȚUMIRI SPECIALE
PENTRU MAMA, TATA, BIGA ȘI RAPHA. PENTRU PRODUCĂTORII MEI.
PENTRU FRAȚII MEI DIN STAND-UP ȘI PRIETENII DIN COPILĂRIE DIN BABILAK.
Subtitrarea: Anca Tach