Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
РОДРІГО МАРКЕС ІЗ ВИСТУПОМ
КОРОЛЬ НЕПРИСТОЙНОСТІ
РМ!
Я не думав сьогодні пити.
Ти гарячий!
Радий, що ти помітила.
Дуже радий бачити усіх вас тут.
Це за вас. Дякую за вашу любов. Буде весело.
Назва цього виступу —
«Король непристойності»,
тож я був у захопленні й дуже здивований,
коли Netflix купились на цю ідею.
Я подумав, що це дивно…
Але це компанія, яка вірить.
Тож я почну з пояснення того,
чому цей виступ називається «Король непристойності».
Але спершу я мушу запитати: серед присутніх є неповнолітні?
Там? Як тебе звати?
Маріанна. Я попрошу тебе піти.
Я поверну гроші.
На виході тебе чекає морозиво.
Я жартую. Усе гаразд. Але це дивно, ні?
Назва виступу — «Король непристойності»,
не «Король дітей», тож…
Я їздив по Бразилії з цим виступом
і одного разу серед глядачів була 9-річна дитина.
Дев'ятирічні ще не здатні кінчити.
У такому віці тебе лише трохи трясе.
Ти такий: бац, бац. «Я кінчаю! О, нічого немає».
Я називаю це «чистою дрочкою».
У тебе є прізвисько?
-Блоха. -Блоха?
То будемо звати тебе Блохою.
Ти з мамою?
З тіткою?
Але ти ж знаєш цю людину, так?
Моргни, якщо ти в небезпеці.
Те, що тітонька купила тобі колу, не значить, що їй можна тебе покатати.
Я став відомий як «король непристойності»
завдяки шоу під назвою
«A Culpa é do Cabral».
Добре, що ви врубаєтесь.
Там я говорив про те, як смокчуть мій член,
як я труся ним об людей, їхні обличчя, запихаю його їм у горлянку,
як на ньому сидять, як я кінчаю. Про мій член і людей в цілому.
Це не створило мені проблем.
У шостому сезоні я сказав, що вилизав вагіну.
Ось результат.
Я отримую негатив у всіх моїх соцмережах.
Люди безперестанку лютують, пишуть мені у директ в інстаграмі:
«Родріго, це обурливо! Я дивлюся це шоу зі своїми дітьми».
«Я не винен, що ти в такій поганій компанії.
Дивися з тими, кому подобається».
Блосі подобається, от вона і прийшла.
Не розумію проблеми.
«Родріго, зрозумій, вони показують повтор об 11 ранку».
Я сказав: «Я знаю.
А ще я знаю, що вагіни можна вилизувати в робочий час».
Я навіть раджу це. Зранку немає нічого кращого
за косяк, тапіоку та вагіну.
Зверху можна посипати тертим кокосом.
Усюди, де захочеться.
Хоча на косяку буде дивно.
Я назвав виступ «Король непристойності», але він не пов'язаний із цим.
Моя команда сказала: «Родріго, послухай.
Ми почнемо турне з твоїм новим виступом у січні 2020».
Ми не знали, що настає кінець світу.
Це було в липні чи серпні 2019.
Я такий: «У січні?» «Ага». Я: «Замало часу.
Я майже десять років писав своє перше шоу.
Як я створю нове за чотири чи п'ять місяців? Здуріли?»
«Удачі тобі. Ми вже продаємо квитки».
Тож я роздратувався.
Я гадав, що не впораюся.
У мене завжди була мрія мати виступ, де я розповідаю всього одну історію.
Але що зробить історію настільки цікавою,
що вона зможе тривати цілий виступ?
Тож я засів за роботу.
Я почав ритися в пам'яті,
шукаючи цікаву історію,
яку я міг би розповісти.
І не знайшов нічого.
Я роздратувався ще більше.
Але пані Удача посміхнулася мені.
Мене запросили виступити на Фернанду-ді-Норонья.
Заздріть.
Хтось із присутніх бував там?
Ти? Чим ти заробляєш на життя?
Лікарка? Ясно.
Не дивно.
Он там? Хтось підняв руку?
Чим займаєшся?
Рекламою? Круто.
Хтось із цього боку був на Нороньї? Боже, ви нікчемні.
Що, там хтось? Он там.
Чим займаєшся?
Адвокатка? Щось мені розхотілось виступати.
Дякую, що прийшла.
Я розумію, чому більшість із вас ніколи не були там.
Ви живете тут, у Сан-Паулу. Я жив у Ресіфі, значно ближче.
Хоча однаково за 500 км.
Не допливеш.
А там ще й купа акул.
Я відвідав Норонью після того, як жив тут, у Сан-Паулу.
Мене запросили виступити зі стендапом.
І на Нороньї я порізав палець ноги.
Я подумав, що це круто — порізати там палець.
Тепер у мене є шрам, і коли запитують: «Звідки це?»
я кажу: «З Нороньї, а у тебе як справи?»
Тож я вирішив зробити виступ лише щоб сказати, що був на Нороньї й порізався.
Але назва «Я був на Нороньї й порізав палець»
не надто добре продає.
Тож у якості приманки
я назвав виступ «Король непристойності»,
щоб заманити сюди глядачів.
А коли вони прийдуть, повідомити їм,
що куплені ними квитки насправді на виступ
«Я був на Нороньї…
та порізав собі палець».
Який починається!
Надіюся, вам сподобається.
РОДРІГО МАРКЕС ІЗ ВИСТУПОМ
Я БУВ НА НОРОНЬЇ ТА ПОРІЗАВ СОБІ ПАЛЕЦЬ
Уявляєте, я був на Нороньї та порізав палець.
«Що за виступ на Нороньї?» «Це чотириденний фестиваль.
Виконаєш короткий стендап, але будеш там чотири дні».
Я: «Клас. Чотири дні на острові — те, що треба».
«Там будеш ти й Пауліньйо Серра».
«Чудово. Це вже найкращий день у моєму житті».
Бо я люблю Пауліньйо. Це мій дорогий друг,
один із найкращих коміків у країні.
Я кажу: «Чотири дні з Пауліньйо на Нороньї?»
Вони: «Це ще не все». «Не все?»
«Ще буде Тато з гурту "Falamansa"».
Я такий: «Та ну, це стало ще краще».
Бо це дивовижно. Що б ти не любив, нехай навіть хеві-метал,
коли чуєш: «Я написав твоє ім'я на піску»,
то тіло саме починає вібрувати.
Ти нічого не можеш вдіяти.
Я такий: «Це буде неймовірно.
Я лечу на Норонья. Навіть штани не братиму, лише шорти».
Одягаю шорти з «Сімпсонів», їду в аеропорт. Там на мене всі косяться.
Я такий: «Мені байдуже. Я лечу на Норонья. Я вищий цього».
Почуваю себе адвокатом.
Сідаю в літак, там повно лікарів.
Двоє чуваків позаду мене проводили неймовірно змістовний діалог,
який я вам зараз перекажу.
Один повертається до іншого й каже: «Ей!» Той відповідає: «Шо?»
Так починається розмова.
«Ти знав, що якщо пірнути з аквалангом
у той день, коли прилетів на літаку,
то через сумарний тиск на висоті та під водою
голова може лопнути?»
Я такий: «Ану, повтори.
Ти хотів тримати це в таємниці від усіх нас?
Стюардесо, у хлопця є важливе повідомлення!
Якщо пірнути після польоту, то тобі клямка!
Голова лопне!
Парацетамол не допоможе».
Ми сідаємо на Нороньї.
Федеральна поліція вітає тебе, коли ти сідаєш в Нороньї.
Полісмени в Нороньї носять шорти.
Мені сподобалося. Ніколи раніше не бачив литки полісмена.
Це було щось нове. Литки полісменів прямо перед очима.
Я відчув себе як удома.
Нас обшукали. Траву не знайшли. Пауліньйо ховає її добре.
Можливо, я щойно ускладнив йому життя.
Потім ми зустрілися з екскурсоводом,
який говорив якісь випадкові фрази, типу:
«Щоб ви знали, Бруно Гальяссо не на острові».
«А нам яка, в біса, різниця?»
«Щоб ви знали, бо люди постійно питають.
Думають, що він з'являється під сирени.
Типу "Оргія!"»
Я такий: «Слухай…
Щодо оргій. Розкажеш детальніше?»
«Їх тут немає». «Кого ти дуриш?
Це острів. Звісно, вони є.
Я не хочу брати участь. Лише подивитися».
Це було б прекрасно — побачити, як Джованна Юбанк
скаче на Бруно Гальяссо,
і тут приєднується Бруна Маркезіні. Що за чудовий день траху.
Якщо мене попросять приєднатися,
я скажу: «Я не гідний. Дуже дякую».
Я б не…
Я б не хотів псувати середнє значення індексу маси тіл оргії.
Ми зайшли в готель, залишили речі
та пішли на найближчий пляж, у закриту бухту.
Екскурсовод сказав, що нам сподобається, бо доступ з моря
був обмежений скелями, всередину могли потрапити лише малі тварини.
Я такий: «Чудово».
Ми прийшли на пляж.
Острів Норонья дуже гарний, справді вражає.
Там лише я, Пауліньйо, екскурсовод та кришталево чиста вода.
Маркетологи знають, про що я.
Це щось неймовірне.
Я у захваті.
Було враження, ніби екскурсовод це підлаштував. Я такого ніколи не бачив.
У воді плавала купа акуленят, ду-ду, ду-ду, ду-ду.
Разюча кількість акуленят, ду-ду, ду-ду, ду-ду.
Ду-ду, ду-ду, ду-ду були скрізь.
Ціла купа. Я у захваті, починаю знімати сторіз.
Пауліньйо старший, не знає, як це, тож знімає відео.
Екскурсовод каже: «Агов, Родріго!» Я: «Що?»
Він: «Ходімо». «Що, вже їдемо назад?»
Він каже: «Ні, у воду». Я такий: «Що?
А як же ду-ду, ду-ду, ду-ду?»
Він каже: «Усе гаразд». А я: «Та ні!»
Він: «Вони маленькі». Я: «Маленькі акули. Закінчуй фразу.
Говори повністю, гаразд?»
Він: «Це малюки». Я: «Це не малюки.
Ніхто не каже: "Хто моя маленька акулка?"
Ти здурів! Це хижаки!
Я з Ресіфі, я знаю, на що здатні акули».
Тоді він вирішив пожартувати. Усі жартують з коміками.
Мабуть, це входить в наші обов'язки.
Це частина нашої роботи.
«Родріго, зрозумій, тут, у Нороньї,
тварини живуть у природному середовищі.
Тому екосистема працює ідеально.
Акули не зацікавляться низькопробним м'ясом».
Я такий: «Одними образами ти не переконаєш мене залізти туди.
Крім того,
що як сьогодні в акул день шкідливої їжі?
І нею стану я? Ні».
Коли акула відмовиться від білкових коктейлів,
вона не наїсться цією плавучою картоплею.
Пауліньйо зайшов у воду,
попри мої попередження: «Пауліньйо, Пауліньйо,
ти втратиш руку.
Коли хтось спитає: "Як Пауліньйо втратив руку?", я скажу: "Через дурість"».
Я почав знімати,
і десь за 25 метрів від нас побачив надзвичайно білу дівчину.
Надзвичайно білу.
Типу, неймовірно білу.
Якби вона була ще трохи біліша, то стала б чорна.
Перевалилася б за край палітри кольорів.
Божевільно біла.
Люблю цей жарт. Думаю продати його виробникам фарби.
До неї наближалась акула.
Не маленька, а більша, типу…
Це була акула-Блоха!
Акула-підліток. З залежністю від відеоігор.
Побачивши її, Пауліньйо вирішив попередити дівчину.
Тож він витягнувся й закричав…
«Агов!
Акула!
Там акула!
Там акула! Акула!
Там!»
Дівчина підняла голову, налякана до смерті,
й закричала у відповідь:
«Що ти сказав, чуваче?»
Вона була з Терезіни.
Вона подумала,
що їй кричали…
«бастурма».
«Що за божевільний продавець бастурми?
Продає бастурму з якимось нечуваним гарніром».
Мабуть, якась особлива фарофа з Нороньї, чи що.
Ми пішли, присоромивши самі себе.
Увечері ми пішли в бар.
Екскурсовод привів нас у бар і сказав: «Слухайте,
не пийте забагато, завтра у нас подорож рано вранці.
Якщо у вас буде похмілля, одразу схопите морську хворобу».
Я: «Я не хочу в подорож».
Він: «Буде весело». Я такий: «Та ну».
«Усі будуть». «Усі — це хто?»
«Тато, родина Тато, діти Тато, дружина Тато,
якісь місцеві, не пам'ятаю імена.
Таліта Ребусас, друг Таліти Ребусас».
Ви знаєте Таліту Ребусас?
-Так. -Ні.
«Так, ні». Якщо не знаєте, то байдуже.
Це чудова людина. Я любив Таліту.
Але її камео у цьому виступі надзвичайно коротке.
Ось, скінчилося.
«Буде музика, пиво, барбекю, пірнання з аквалангом».
Я кажу: «Я не пірнатиму».
Він: «Добре, якщо не захочеш». Я: «Не хочу».
Він: «Вирішиш завтра». Я: «Чому б не сьогодні?»
Рано вранці наступного дня ми сіли в катер та попливли по прямій.
Вийшли у відкрите море. Там було багато катерів.
Я помітив, що на кожному катері є гриль для барбекю.
І м'ясо готували капітани човнів.
Мабуть, підробіток такий.
Але це було круто.
Чоловік у кашкеті крутить вирізку, немов кермо.
Як справжній капітан Кок.
Мій був милий немолодий чоловік.
Чудовий співрозмовник, захопливі морські історії.
Я запитав: «Якщо так і йти прямо,
ми потрапимо в Африку?»
А він: «Не вистачить пального».
Підійшов екскурсовод: «Агов, Родріго». «Що?»
«Ти пірнатимеш?» «Ми вже це проходили.
Я не поліз у воду до маленьких акул.
Чому ти вирішив, що я полізу до великих? Здурів?»
Він: «Тут вода значно спокійніша, ніж вчора в бухті».
Я: «То вчора все ж не треба було лізти?
Я бачу тебе наскрізь, друже».
Він каже: «Тут ти навіть не побачиш акул».
Я кажу: «І це має мене заспокоїти?»
«Тут водяться лише лимонні акули». «Слухай, я не біолог.
Ця інформація мені нічого не говорить.
Як я маю на це реагувати?» «О, чому ж ти не сказав?
Усім відомо, що лимонні акули не кусаються,
від них лише печуть очі».
«Я ніколи не куштував акулячого лимонаду!»
Схоже, у Пауліньйо Серра дві пари яєць.
Не боїться нічого.
Я ніколи не бачив такого нехтування власним життям.
Він обплавав усе навкруги.
Побачив ската й повертається з криком:
«Скат!»
Я кричу у відповідь: «Тікай!»
Він: «Дістань з мого рюкзака GoPro, я зніму відео».
Я: «Що ти сказав, Пауліньйо?»
«Хочу зняти відео». «Нащо?»
«Хочу зображення ската». «Зайди в гугл, напиши "скат".
З'явиться купа зображень, Пауліньйо.
Навіть у розширенні 4К.
Хочеш, надішлю плакат зі скатом?
Надішлю тобі додому, Пауліньйо».
«Ні, це GoPro доньки. Вона попросила зробити якісь відео».
Я кажу: «Нащо знімати ската? Зніми барбекю.
Зніми пляж.
Там є наближення? Он там — Африка».
«Родріго, скати — мирні істоти». Я такий: «Пауліньйо…
Ти не оператор з "У світі тварин".
Скати дуже небезпечні.
Ти знаєш когось, на кого напав скат?»
Він каже: «Не знаю». Я: «От бачиш? Ніхто не виживає.
Ти справді хочеш жартувати з цим? Тоді вперед.
Уперед!»
І він поплив.
Розгублений скат дивиться вгору і такий: «Що?»
Це був скат звичайний.
Пауліньйо повертається захеканий.
Дає мені GoPro і каже: «Дивись. Споглянь природу».
Я проглянув усе відео, майже вісім хвилин. Дивовижа.
Пауліньйо Серра весь час тримав GoPro не тим боком.
Тож це відео —
реакція Пауліньйо Серра на ската.
Ската на відео немає.
Я досі не певен, чи був там взагалі скат.
Він каже, що зображення ската відбивається в його очах.
Але треба повірити.
Екскурсовод так і не відстав від мене: «То що, Родріго?
Ти не пірнатимеш?» «Я вже кілька разів тобі сказав».
Він каже: «Усе буде гаразд». Я кажу: «Та ні».
Він каже: «Невже ти не вмієш плавати?» «Це неповага до моїх умінь».
Він питає: «То в чому річ?» Я кажу: «Друже, річ у тім,
що в мене є травми». Він питає: «Які?»
Я: «Маєш зайвий час?» «Маю». «То слухай.
Коли я був молодший…
Не як Блоха.
Коли я вже впливав на ВВП, коли працював.
Я відкладав гроші, я хотів потрапити в Африку,
а саме в Південну Африку.
Я мріяв попірнати з білими акулами.
Це може звучати божевільно.
Але я бачив документалку,
в якій було сказано, що ми, люди, знаходимося на верхівці харчового ланцюга
тваринного світу планети Земля.
Ми на першому місці.
Хтось засміявся.
Так, це дивно, але правда.
Ми на першому місці,
бо винайшли зброю, автомобілі, літаки.
Не ми з вами, так? Ми з вами на штучному пляжі.
Але хтось із людей…
Хтось із людей винайшов усе це, і ми такі: «Клас!»
Біла акула знаходиться на другому місці.
Беззбройна.
Якщо акули колись навчаться тримати ніж —
нам срака.
Тож я хотів максимально насолодитися тим часом, поки чемпіони — ми,
подивитися білій акулі у вічі й сказати: «Ну що, номер два?».
Це стало моєю метою. Вочевидь, це контрольоване занурення.
Ти пірнаєш всередині захисної клітки,
зверху кидають м'ясо,
білих акул приваблює запах крові,
ти робиш фото, викладаєш в інстаграмі — успіх.
Але немає жодних гарантій, що білі акули з'являться,
бо турагентство їм не платить.
Тож це створює своєрідну дилему.
Бо якщо вони не з'являться, гроші тобі не повертають.
Не повертають.
Бо човен плавав, м'ясо кидали.
Просто для тебе це невдала поїздка.
Ти під водою, навколо плавають шматки м'яса.
Від написів в інстаграмі ці фотки не стануть кращі.
«Кайо Фернандо Абреу».
«Маленький принц».
Ти назавжди береш на себе відповідальність за м'ясо, яке приручив.
Це марно.
Чому я так цього і не зробив? Бо побачив одне відео.
Про хлопця,
який міг бути одним із нас, про туриста.
Він одягає костюм…
Я не знаю, чому це відео взагалі в інтернеті.
Він одягнувся, поруч його друзі.
Перш ніж вони зайшли, він застрибує в клітку сам. Бац!
Перш ніж інші зайшли,
з'явилася біла акула.
Розлючена.
Побачивши її, я подумав, що вона працює на пошті.
І зараз доставляє комусь пакунок.
Акула стрибнула.
Я не знав, що вони це вміють. Уміють.
Вона вдаряється об човен
і падає прямо всередину клітки.
Хтось сказав: «Ого».
А нас тут 800 осіб. Уявіть, як я дивився це в кімнаті на самоті.
Ланцюг не витримує
і клітка повністю занурюється в воду.
З хлопцем і другим номером у ній.
І хлопець був неозброєний.
Не знаю як ви, але я без зброї не на першому місці в харчовому ланцюгу.
Хоча навіть і озброєний.
Бо не вмію користуватись.
Думаю, я навіть не в першій сотні.
Одного разу я утікав від капібари, тож…
Яку загрозу…
я можу становити мешканцям джунглів?
Я виступав у Ріу-Бранку, Акрі.
Після виступу відпочивав у гримерній.
Раптом з куща висовує голову капібара.
Дивиться мені у вічі й…
І кидається в мій бік.
Думаю, вона мене не впізнала.
Тож я вирішив
дати драпака.
Я подумав, що це найпродуманіше рішення
у тій ситуації.
Я ж не знаю, як атакує капібара.
Що, як я захищатиму живіт, а вона вдарить в обличчя?
Знаєте, мене сильно це турбує.
Будь-якої миті тварини можуть повстати проти нас,
а я не певен, чи ми до цього готові.
Наш вид значно тендітніший, ніж ви думаєте.
Ніж ми думаємо. Справді. Знаєте, хто найнебезпечніший для людей?
Усі думають, що це лев,
акула чи бегемот. Ні. Це комар.
Отакий маленький.
Як незайманий анус. Так.
Ти не домовишся з друзями, щоб надерти комару зад.
Комар прилітає, кусає тебе і летить собі. «Тримай малярію!»
Ось так.
Забув, четверта це чи п'ята найсмертельніша тварина:
морський крокодил.
Крокодил, що живе у солоній воді.
Я про це теж не знав,
ось чому вважаю, що це крута тварина.
Коли він з'являється, люди такі: «Що?
Хіба ти не маєш бути в річці?» Бац!
І помираєш, не встигнувши договорити.
Ти такий: «Я був на пляжі.
Звідки узявся цей тайфун?»
Мені завжди було цікаво: яких тварин
я міг би перемогти у двобої?
Думаю, я переміг би тюленя.
Бо у тюленів
немає рук.
Тож пішов ти, тюленю.
Порву тебе, як шмат тюлю.
Руку на злам не взяти.
Це буде як танець на жердині.
Повільне сповзання до землі.
Поважайте бразильське джиу-джитсу.
Грейсі рулить.
Задушливе захоплення теж не пройде — він висковзне, як брусок мила.
Думаю, я можу перемогти голуба.
Голуби мене трохи дратують. Це особисте, розумієте?
Бо всі люди мріють про здатність літати.
Голуби можуть, але не літають.
Вони прогулюються.
Бігають підтюпцем.
Це все одно що побачити аеробус на трасі.
Ти: «Агов, Аеробусе!» А він: «Я направляюся в Ріо».
«По землі?» «Ага, хочу заскочити в "Печену курку"».
«Печена курка» — дивне місце.
У «Печеній курці» не продають печених курей. Що з ними не так?
Я замовив печену курку.
А мені: «Такого немає». Я кажу: «У назві є».
«Є смажені кури». «Ну то змініть вивіску!»
А голуби літають лише у двох випадках.
Або щоб насрати нам на голови…
Вони соромляться срати в компанії.
Тусячи з друзями, голуб каже:
«Чуваки, я відійду посрати».
Злітає, випорожнюється й підтирається по дорозі назад.
Або якщо тупнути ногою.
Тоді вони згадують: «Точно, я ж вмію літати!»
Три!
Вони роблять три змахи крильми до найближчого тротуару.
«Дідько, лети побачити світ! У Європу чи Океанію».
А вони косплеять бездомних у центрі міста.
Тупі створіння.
Я не кажу, що хочу побити голуба.
Не хочу, щоб мене неправильно зрозуміли.
Я дружній до тварин.
У дитинстві я мав домашніх тварин.
Я мріяв
про сибірського хаскі, але мати не дозволила.
Мабуть, тому, що ми жили в Бразилії,
а хаскі був сибірський.
Тож…
ми дійшли згоди, що для собаки
це була б надто важка подорож.
Тож якщо хтось із глядачів
великий любитель собак
чи Джона Віка…
Хочу, щоб було зрозуміло, що я проти жорстокості до тварин.
Я лише кажу, що якби мені колись довелося битися з голубом,
щоб підняти людство на пару позицій
у харчовому ланцюгу, я б сказав: «Добре.
Я готовий до цього бою.
Але я не кидатиму голубу виклик.
Проте, заради людства, і якщо цей покидьок нападе перший,
я миттю зроблю йому "курли".
Трясця, я у грі».
На човні усі панікують. Хлопець під водою з акулою.
Люди все кричать.
Це було вам поєднання різних мов.
Тиша.
На поверхні води з'являється кров.
Багато крові.
Люди панікують ще більше.
Акула відпливає. Схоже, це була її кров.
Вона порізалася, утікаючи.
Але нічого. Це ж акула. Вона, мабуть, хвалиться шрамом іншим акулам:
«Це я билася з чемпіоном світу».
Поверхня води розгладжується, кров зникає і з'являється голова
разом із тілом.
Хлопця виловлюють із води. Він іде якось дуже дивно.
Хоча я не знаю, як він ходив до цього.
Але він явно був вражений.
Це було так, ніби… ні.
З нього знімають окуляри, починають розпитувати,
а він мовчить. Сідає. Камера наближається до обличчя.
Усі кричать, він мовчить, камера наближається до очей.
Усі кричать, він мовчить, камера наближається до ока.
Усі кричать, він мовчить, камера наближається до зіниці.
Усі кричать, він мовчить, відео завершується.
От тоді я і подумав: «Дідька лисого я пірну».
Було видно, що фізично він був неушкоджений,
але з його погляду було зрозуміло,
що на нього чекає років з десять сеансів психотерапії щочетверга.
Моя медична страховка такого не покриє.
А ще він, мабуть, наклав у штани.
А зняти костюм можна лише через голову.
Тож це залишить слід лайна й сорому
від дупи до самої шиї, й люди казатимуть:
«Ти ж не боявся білої акули! А сам обісрався?»
А він: «Ні, я обісрався, щоб втерти лайно акулі в око.
Тепер у неї кон'юнктивіт».
І акула така: «Хтось може мені подмухати?
Не певна, що трапилося. Кидали м'ясо,
я думала, це мені, й поспішила, стрибнула на радощах,
ударилася об щось, упала в клітку, там був хлопець, я: "Чекай!"
А він запхав палець собі в дупу й штрикнув ним мене в око!
Двічі!
Що це, у біса, за така атака?
Я навіть порізалась, утікаючи.
Розберуся, як тримати той ніж — і йому срака».
А ще був випадок у Манаусі. Можете — побувайте там. Усі ви, лікарі.
Манаус вражає.
Чудове місто. Чарівне. А коли потрапляєш у ліс,
то куди б не глянув, усюди ніби шпалери з Windows.
Дивовижно.
Пам'ятаю, дивився на дерево і думав: «Воно явно було у мене на екрані.
Саме це дерево».
Я здружився з місцевим екскурсоводом і сказав:
«Покажи мені все, завтра я їду.
Я хочу побачити ліси, ріки, індіанців — усе, що тільки можна».
Я завжди обожнював індіанців.
Справді. Вони були тут до нас, тож шарять. Це серйозні пацани.
А я бачив індіанців лише в школі, на День індіанця.
Це були мої друзі, переодягнуті в індіанців,
тому, мабуть, це не рахується.
Кучеряві індіанці.
Товсті індіанці.
Усім відомо, що товстих не буває.
Тож ми пішли.
Він каже: «Родріго, ми відвідаємо плем'я індіанців у серці лісу».
А я: «Мене влаштує і на краю».
Ми йшли і йшли, це було до біса далеко,
але природа була чарівна. Раптом ліс розійшовся.
Дерева розійшлися, це дивовижно.
Велике плем'я індіанців. Величезне.
Це значно крутіше, ніж було в школі.
Вони явно б отримали гарні оцінки.
Я подружився з індіанцем, на ім'я Куйая.
Прекрасна людина. Прекрасний індіанець.
Куйая — це як «Ензо» в Бразилії.
Я почав розмовляти з ним.
Він каже: «Родріго, якщо ти підеш далі,
глибше в ліс…» Я такий: «Та ні, не піду».
«Але якщо підеш…» Я кажу: «Ні, я себе знаю.
Краще я залишуся.
Ти індіанець і ти тут. Якого біса мені йти туди?
Ти сам колись там був?»
Він: «Ніколи». А я: «То що ти верзеш, Куйая?»
Він каже: «Якщо йти туди десять днів і десять ночей,
то потрапиш у плем'я, яке ніхто ще не бачив».
Я кажу: «І як ти про це дізнався?»
Він: «Мені розповів шаман».
«І ти повівся на цю шаманську маячню?»
Він вирізав щось, поки ми говорили.
Закінчивши, він показав мені.
Це був дерев'яний лінивець, що висів на мотузці. Дуже гарний.
Я кажу: «Ого, Куйая, дуже гарно». Він: «Тобі подобається?»
Я: «Дуже». Він: «Справді?» Я: «Справді. Ти справжній майстер».
Він каже: «Хочеш його?» Я: «Ти даєш його мені?
Звісно хочу, Куйая».
Він каже: «Я продаю його».
Я: «Капіталізм дістався й сюди, так, Куйая?»
Він: «То хочеш?» Я кажу: «Ні, вже не хочу».
Він: «Чому?» Я кажу: «Я думав, це подарунок.
Мені не дуже потрібні
прикраси для кімнати.
Він: «Візьми на пам'ять про мене». Я: «У мене й так непогана пам'ять.
І я зробив кілька фото та відео».
Він каже: «Ні, серйозно, він особливий».
Я: «Куйая, я бачу ще 80 таких он там».
Він: «Але ти бачив, як я робив його». Я: «Це індіанські забобони.
Скільки він?»
Він: «50». Я: «Реалів?»
Може, у них є своя індіанська криптовалюта.
Але я подумав, що це величезна ціна.
Я кажу: «50? Серйозно?» Він: «Ага». Я: «Дідько, Куйая.
Я казав тобі, що живу в Сан-Паулу, так?
Там є одне місце під назвою "вулиця 25 березня".
Воно у цьому напрямку, за 35 днів ходьби через ліс.
Прямо там.
Там ти знайдеш…
плем'я якихось людей,
де за 15 реалів, Куйая,
можна отримати Людину-павука
з кулеметом.
Ти ж знаєш, що Людина-павук не користується кулеметом?
Це перевага!
На вулиці 25 березня тобі дадуть те, чого не дасть "Марвел".
А ти хочеш продати мені беззбройного лінивця за п'ятдесятку.
Я не певен, чи він навіть тюленя поб'є».
Він каже: «Але це ручна робота». Я йому: «Ну звісно ж!
Хто б гаяв час, створюючи машину для виготовлення дерев'яних лінивців?
Не те щоб планета потребувала їх настільки, щоб застосовувати фордизм,
облаштовувати конвеєрну лінію збирання,
щоб задовольнити світову потребу в дерев'яних лінивцях!»
«Скільки даси?» «Не хочу ображати тебе, Куйая».
Він перепитує: «Скільки?» Я кажу: «Куйая…
Я дам двох Людей-павуків.
Я вирішив, що це справедлива ціна. Куйая теж.
Відкривати гаманець було помилкою. Там була одна банкнота.
П'ятдесят.
Ви що, там були?
Це було 50 реалів.
Щойно Куйая побачив їх…
Уперше в його очах я побачив індіанську лють.
Я подумав: «Він мене застрілить.
Не думаю, що спроба втекти допоможе.
Що як Куйая якийсь індіанський снайпер?
Я не в настрої отримати стрілу в голову».
Куйая мовчав довгі три секунди.
Це забагато ніякового часу між двома людьми.
Особливо посеред лісових хащ.
Нарешті він порушив тишу гнівною тирадою:
«Це срака, Родріго!»
Я кажу: «Я не знав, Куйая! Я б не торгувався так,
якби знав, що маю лише 50. У тебе є 20 решти?»
Він каже: «Немає».
Я: «І як ти зібрався стати лісовим бізнесменом, не маючи решти?»
Усе, що я розповідаю в цьому виступі — правда, але в те, що ви почуєте далі,
я б на вашому місці не повірив.
Заздалегідь повідомлю вам,
що ви можете перевірити наступні факти.
Куйая нахиляється праворуч
і дістає зі своєї гуаранської наплічної сумки
термінал для банківських карток.
Я такий: «Та пішов ти, Куйая!
Тут немає покриття, друже!
У минулі часи ти б обміняв його на дзеркальце.
А я маю платити карткою?
Покриття було.
Я досі не знаю, яким чином. Посеред лісу, мобільний інтернет.
Не розумію, як.
Мабуть, навколо бігали мавпи з роутерами на головах.
Мені досі цікаво, як могло бути покриття в місці,
де на тебе може стрибнути ягуар,
поки ти ловиш 4G сигнал.
Один індіанець стрімив відео,
як він рибалить, на твічі.
Я сплатив карткою.
Nubank.
У кредит.
На телефон надійшло миттєве повідомлення:
«ФОП Куйая Сувеніри».
Я такий: «Та пішов ти, Куйая».
Я купив його, справді.
Він висить на ручці шафи для одягу.
Щовечора я дивлюся цьому лінивцю в очі й кажу: «Куйая…»
І засинаю.
Це моє снодійне.
Ми пішли до річок.
У Бразилії є дві річки: Ріу-Негру та Амазонка,
чиї води течуть поруч, не змішуючись. Вони зустрічаються та відштовхуються.
Божевілля. Це давня ворожнеча. Не знаю чому, це був не я.
Він каже: «Опусти руку в воду».
Це Ріу-Негру, вода холодна.
А поруч в Амазонці — тепла. Ніби Бог помочився у воді.
Чувак каже: «Це чудове місце для пірнання з аквалангом. Ти пірнаєш?
Люди зі всього світу пірнають тут,
бо після цього їм стає легко на душі».
Я: «У мене з душею все гаразд, дуже дякую».
Він: «Ти не пірнаєш?» Я: «Ні». Він: «Чому?»
«Бо тут зняли "Анаконду", а я бачив її двічі».
Він: «Усе буде добре». Я: «Ти не бачив фільм».
Він: «Усе буде добре, тільки не відливай».
Я: «Мені не хочеться, але чому ні?»
У фільмі ніхто не відливав.
«Тут є риба під назвою "кандіру".
Якщо відлиєш, вона залізе всередину члена
й з'їсть тебе зсередини».
Я кажу: «Нащо мені пірнати в місці з такою небезпечною істотою?
У Ресіфі моя мати казала,
що якщо відлити в басейні, то хлор змінить колір.
Тут, у Манаусі, покарання за це здається мені
трохи суворішим.
Він: «Просто не відливай. Потерпиш?»
Я: «Звісно.
Проблема в тому, що якщо раптом побачу змію, то налякаюся,
і кілька крапель може протекти.
А я не знаю, чи кандіру зможе відрізнити сечу, випущену від страху,
від сечі, випущеної з неповаги до її домівки.
А не відрізнивши,
вона може залізти мені в член, як вона це вміє.
Я не хочу навіть думати, що трапиться, якщо я обісруся.
Припливуть дельфіни з кулеметами, щоб трахнути мене?
Ні. Я не ризикуватиму.
Тепер мене розумієш?»
«Тут усе не так, Родріго. Ти на Нороньї,
не в Африці чи Манаусі».
«Вода всюди однакова, друже.
Найбільша небезпека від води, на яку я готовий — це хлор.
Він такий: «Родріго, усе буде добре». А я: «Не піду. Я ж сказав».
Усю цю розмову
чув Тато
з «Falamansa».
Він підходить до нас і каже:
«Я слухав вашу розмову».
Узагалі-то, саме так я дізнався,
що він слухав нашу розмову.
Він каже: «Ти не пірнаєш?»
А я: «Хіба ти не слухав нашу розмову?»
Тато — поет, музикант, автор пісень, грайливий, з довгим волоссям.
Він говорить гарні речі,
абстрактні мудрі слова, й залишає тебе переварювати їх.
Він каже: «Родріго,
мої діти у воді».
Я кажу: «Я не винен, що ти їх не бережеш».
Він: «Родріго. Ти, море — реципрокність».
Я: «Тато, я гадки не маю, що це значить».
Він: «Природа абстрактна.
Ти не можеш торкнутися її».
Я: «Тато, іди до дідька.
Ти що, травиш? Торкнутися чого, Тато?»
Он Тато, він знає, що це правда.
Я кажу: «Це лимонні акули. Убивчий лимонад.
Ти здурів?»
Усі зайшли у воду.
Усі, крім капітана Кока і мене.
Я пив, а коли я п'ю, то сміливішаю, тож я сказав: «Капітане Коку!
Якщо хочеш у воду, я захищатиму форт».
Але він не захотів.
Зате він бачив, що я п'ю, і ставився, як до дитини.
Він подав ідею, яка здалася чудовою,
але перше, що я сказав наступного дня, було: «Капітане Коку…»
Він запитав: «Родріго, ти боїшся акул?
Маячня. Просто будь біля човна.
Тож коли з'являться акули, вони спершу нападуть на інших».
Я кажу: «Дійсно, капітане Коку.
Поки вони розберуться із закусками,
я вже буду знов на човні.
А якщо вони дістануть мене тут, я не тікатиму. Вони заслужать обід.
Я не посмію стати на шляху природного відбору».
Я у воді.
Вода в окулярах для плавання.
Я виліз назад, розчарований.
Окуляри не впоралися зі своєю єдиною метою.
Я кричу екскурсоводу: «Мені вода потрапляє в окуляри!»
А він: «Плюнь і одягни назад».
«Можеш повторити гучніше? Бо я щойно почув щось безглузде».
Він: «Плюнь і одягни назад».
Я: «Це твій фетиш, не мій!»
«Так це працює». Я: «Не може бути».
Він: «Я серйозно». Я: «Подзвонімо в магазин.
Поговоримо разом, я увімкну гучний зв'язок».
«Просто плюнь і одягни їх».
«Я не плюватиму й не одягатиму їх».
Він: «Хочеш, я плюну?»
«Я не твоя шльондра».
Тож я впорався із цим по-своєму.
А саме, пірнав отак…
«Підводний світ Нороньї вражає».
Я дуже боявся, що якась істота наскочить на мене.
Так і трапилося. Це була черепаха.
Під водою вони трясця які спритні. Я такого не очікував.
Не знаю, чи вони всі такі, але ця явно мала закис азоту для прискорення.
Може, вона була в повітряному мішку за китом, чи спускалася з гірки абощо.
Хтось вкинув її й крикнув: «Рухайся!»
І вона була величезна. Здоровенний Мікеланджело.
Вона проноситься повз мене. Я, не знаючи, як реагувати, кричу: «Черепаха!»
Але під водою це звучить як…
Вона сердито на мене дивиться.
Це була черепаха-активістка.
Вона кинула в мене соломинкою.
У неї було тату Грінпісу на панцирі,
значок IBAMA, кепка Speedo
та флаєри «Проєкту ТАМАР».
Вона вдавила газ і зникла.
А я дивився їй услід, думаючи: «Дідько, яке прекрасне створіння».
А потім вода залила окуляри.
Я піднявся на поверхню, злив воду з окулярів, мені прояснилося,
і я бачу у віддалі плавець
Я такий: «О, круто. Смерть наближається».
Я застрибую на човен…
з приємною тахікардією…
сідаю на стілець. «Я живий».
І тут на моєму годиннику з'являється:
«Вітаємо, Родріго, ти почав нову пробіжку».
Цей годинник нічого не розуміє.
Екскурсовод підпливає до човна і каже:
«Що трапилося, друже? Повертайся у воду».
Я кажу: «Ні». Він: «Чому?» Я: «Вона тут».
Він: «Хто?» Я: «Чудовисько».
Він: «Яке?» Я: «Акула. Лимон-кілер».
Він: «Отам?» Я: «Саме так».
Він: «Чекай, я подивлюсь» Я: «Що?».
Скільки турагентство платить цим людям?
Ти вказуєш їм на смерть,
а вони йдуть їй назустріч?
«Не дочекаюся!»
І він поплив.
Я такий: «Яка ж у тебе надбавка за ризик?
Пауліньйо, вилазь на човен, ми вже втратили екскурсовода!
Він не заслуговував на це, хоч і мав фетиш з окулярами».
Екскурсовод повертається через п'ять хвилин.
Каже: «Родріго, залазь у воду!»
Я: «Ні, дякую». Він: «Ну ж бо». Я: «Мені й тут добре».
Він каже: «Це не акула». Я: «А хто ж?»
Він: «Дельфін».
Я: «Їх я теж боюся».
-Ви боїтеся дельфінів? -Ні.
Ну, значить ви круті.
Хтось сказав: «Я ніколи їх не бачив».
Круто. Це так мило.
Але це повне безглуздя.
Бо я ніколи не бачив гранату без чеки…
але я знаю, що її треба боятися.
Але це круто, що ви не боїтеся. Мені потрібна пара. Ви пара?
Скільки ви разом?
Три роки? Ого, класно.
Три роки разом. І восьмимісячна дитина.
Хана.
Кінець гри.
І ви не боїтеся дельфінів. Чудово. Як звати?
Луана. Чим заробляєш на життя, Луано?
Учителька? Що ти викладаєш?
У дитсадку? Ого, це чудово, Луано.
Ти, звісно, не розбагатієш. Але це мило.
Тобі мали б платити більше. Але я радий за тебе.
Мабуть, тобі дуже подобається.
-А тебе як звати? -Самуель.
-Самуель. Чим ти заробляєш на життя? -Я монтувальник сцени.
Монтувальник? Оце професія, яка щось змінює.
Змінює декорації на сцені.
По всьому світу.
Три роки разом, ви вирішуєте злітати на Норонью, щоб відсвяткувати.
Робімо це кожні чотири роки, як чемпіонат світу з футболу.
Ви сідаєте на літак, прилітаєте на Норонью,
берете човен, виходите в море й починаєте пірнати.
Самуель іде перший. Одягає плавки —
що за зміна декорацій!
Луана ще на човні, проводить заняття через Zoom.
Батьки тримають дітей: «Дивись на вчительку!»
Самуель відпливає і тут він бачить дельфіна.
Радості повні штани, так, Самуелю? Дідько, дельфін!
Він навіть кричить дельфіну…
І дельфін відповідає…
Він каже: «До мене пливе дельфін».
Самуель у захопленні: «Чи зможу я торкнутися?»
А як же. Торкнутися дельфіна? Що ще ти чіпаєш?
Чого торкається монтувальник сцени?
Усіх довбаних декорацій на сцені, очевидно.
Уявляє собі дельфіна, його шкіру. Це неймовірно.
Самуель радіє ще більше, коли дельфін наближається:
«Луано! Спускайся у воду, кохана!
У мене є сюрприз!» І не каже їй, який саме.
Дельфін підпливає впритул, ніби він тебе знає.
Ніби дельфін зі сцени. Твій друган.
Моститься тобі до грудей, притуляється.
Ти починаєш його гладити, Самуко.
Це твій момент, Самуко. Твій момент.
Ти гладиш його від хвоста до голови, Самуко.
Яке задоволення.
Джуліана швидко підпливає.
Я сказав «Джуліана»?
Луана швидко підпливає. У неї на голові GoPro.
Швидко підпливає.
Я призупинюся розповідати цю історію й звернуся до залу.
Нікуди не йдіть.
Нещодавно я прочитав статтю, що після людей
наступним найбільш зацікавленим у ґвалтуванні людей видом
є дельфіни.
Повернемося до історії?
Луана пливла. Так, Луано?
А Самука був тут. Так, Самуко? Прямо тут?
Гладив дельфіна. Думав: «Що за чудовий день.
Дякую, турагентство».
І дельфін починає…
Самука старається, аж раптом…
У цей момент…
дельфін пірнає.
А він пірнає краще за тебе. Так, Самуко? Це дельфін.
Він починає спускати
твої плавки своїм рилом.
Ось так…
Дельфіни дуже розумні.
Це третій найрозумніший вид на планеті.
Їх випереджають лише люди та мавпи. А мавпи носять роутери в Манаусі.
Тож лише уявіть собі, на що здатен дельфін.
Зі спущеними плавками…
Я не хотів цього казати. Схоже, ти хороший хлопець.
Але продовжмо, з відкритими серцями.
Ти думав, Самуелю, що це лише
туристичне погладжування,
але це були попередні ласки.
Дельфін, зі здоровенним стояком,
надзвичайно вміло,
ще й завдячуючи морській воді, яка працює як гель,
починає трахати Самюела в дупу.
Зі страхітливим ритмом.
Це дельфін трахає твій зад, Самуелю.
Він заходить так глибоко, ніби в тебе є матка,
бо він явно дістає аж десь сюди.
Коли тобі вдається випірнути, ти кричиш:
«Луано, не наближайся!»
Голос став високий, адже дельфін трахає тебе в зад.
Луана допливла.
І перше, що вона подумала, було:
«Що це за дивний сюрприз?»
Вона пірнає і бачить
безпорадне становище Самуельа під водою.
І починає кричати: «Самуелю!
Дельфін трахає тебе в зад!»
Ніби ти не в курсі, так, Самуелю? Він натягує тебе вже цілу вічність.
Самука каже: «Я крутитиму задом, може, покидьок швидше кінчить».
І це спрацьовує! Самука кмітливий.
Дельфін каже: «Я не кінчатиму всередину, щоб ти не завагітнів». І кінчає у воду.
Купу сперми. Ви починаєте тонути у ній та морській воді.
Купі дельфінячої сперми та морської води.
Агов, Блохо! Подобається виступ?
Спокійний, так?
Думаю, так.
Якщо завтра у Блохи буде урок про дельфінів…
Уявіть, її мамі дзвонять: «Ваша донька плаче,
б'ється об стіну і кричить: "Тільки не дельфіни!"»
Думаю, я трохи перестарався.
Я лише хотів пояснити свою точку зору. Думаю, вона зрозуміла.
Дельфін
зник.
Коли вони кінчають, то зникають.
Ви повільно пливете назад до човна.
Не усвідомлюючи, що насправді сталося.
Ви підіймаєтеся на борт. Милий капітан готує барбекю.
Питає: «Хочете м'яса?» Луана каже: «Ми не хочемо нічого».
Ви йдете в туалет і починаєте плакати. Сльози ллються рікою.
Раптом ви чуєте…
«О ні, дельфін повернувся».
Але це був капітан. Він каже: «Ми повернулися на сушу».
Ви спускаєтеся, ступаєте на пісок,
і з'являється відчуття безпеки. Це суша.
Але в голові досі звучить: «Що це було?»
Ви обіймаєтеся. Вперше після події ви змогли торкнутися одне одного.
Самуель, дивлячись через плече Луани,
бачить на кінчику свого ліктя
маленьку краплину сперми дельфіна.
Він струшує її на землю.
І тепер я хочу запитати вас обох:
чи ви
стерли б відео з GoPro та поклялися на крові
ніколи більше не вимовляти слово «дельфін»,
чи розповіли б усім?
Отож-бо. Мовчання.
Думаєте, лікарка,
маркетологиня чи адвокатка комусь розповіли?
Іще чого.
Це таємниця.
Ні в кого не вистачить духу піти в поліцію:
«Офіцере, Фліппер
нас щойно трахнув. Ми хотіли б написати заяву».
«Який він мав вигляд?» «Гарний».
Ніхто не боїться дельфінів, бо їхня назва — лексична пастка.
Вона закінчується на «Н». Це не страшно.
Грабіжник тобі не скаже: «Давай гроші, інакше зроблю тобі уклін».
Якби назва була «дельфзілла», то й духу вашого біля води не було б.
Дельфзілла попускає китів.
Поважай дельфзіллу.
А дельфін…
Ось чому презервативи назвали «Троянець». Легше займатися сексом.
Якби їх назвали «Спермзілла», ніхто б не купував.
«Спермзілла? Ти одягаєш спермзіллу, щоб трахнути мене?
Не вийде. Моя маленька вагіна не вмістить спермзіллу.
Це так неправильно, назвати їх «Троянцями», за Троянським конем.
Що за мозковий штурм дійшов до такої назви?
Ідея Троянського коня в тому,
що ворог потрапляє всередину повз оборону.
А це саме те, що ми не хочемо, щоб трапилося.
Їх мали назвати «Спермозахист» чи «Вагінощит».
Чи якось яскравіше: «Кремпай-кіллер». Оце я розумію.
Я б хотів сказати в аптеці:
«Дайте пачку "Кремпай-кіллерів". Сьогодні я в ударі».
Тож я не повернувся в воду, бо боявся.
Добре, що ви не боїтеся.
Того вечора
я провів свій стендап, бо для цього й прилетів.
І коли він скінчився,
це було чудово. У Нороньї була прекрасна публіка.
Я був такий щасливий.
Тато з «Falamansa» почав виступати.
Це був не гурт «Falamansa». Лише Тато.
Але ніхто не питав: «О, ні. А де ж басист?»
Люди були задоволені.
Я почав танцювати з дівчиною. Що за чудова ніч.
Аж тут раптом, під час пісні «Xote da Alegria»,
почався слем.
Когось занесло, він вдарився об мене та дівчину,
і я став ногою на гострі камінці.
Гострі, немов катана.
Я роздер великий палець, шкіра така: «Дідько!»
Це й був той момент,
коли я порізав собі великий палець
на Нороньї.
Я навіть не…
Я навіть не звернув уваги. Думав, просто вдарився.
«Нічого страшного. Продовжу танцювати, гляну потім».
А потім моя стопа починає липнути до землі. «Дивно», подумав я.
«Ці сандалі ж не "Velcro"».
Коли дівчина відійшла, я подивився
й побачив калюжу крові. Я такий: «Ого, круто.
Я не можу танцювати далі». Я торкнувся її плеча.
Вона питає: «Що?»
Я: «Слухай,
мені потрібна перерва».
Вона: «Що сталося?» Я: «У мене виникла проблема.
Трапилась невдача».
Я пішов до Пауліньйо. Він старший, мій товариш
у нього мають бути мудрі слова, щоб зарадити моєму душевному болю.
Я нічого не відчував. Мене лише хвилювала кров.
Не відчував біль через адреналін та алкоголь.
Я кажу: «Пауліньйо, поглянь».
Він дивиться на ступню, на мене, й каже: «Ти втратиш палець!»
Я з тих людей, що пливуть за течією.
Щойно він це сказав, палець починає пульсувати.
І я: «О ні, я втрачу палець!»
«Принаймні, це буде на Нороньї» «Ні, Пауліньйо!
Я подзвоню мамі». «Навіщо їй дзвонити?»
«Я маю комусь сказати, що втрачу палець.
Вона якраз підійде: "Мамо, пам'ятаєш той палець, що ти мені дала? Я втратив його"».
Пауліньйо розлютився: «Я попрошу вивезти тебе на каталці».
«Я не поїду через натовп на каталці.
Ми щойно були на сцені. Усі казатимуть: "Гляньте, Родріго на каталці з бо-бо". Ні.
Знайди крісло-візок». Він: «Чому?» Я: «Так солідніше».
Нічого він не знайшов.
Він ішов попереду й кричав: «Важкий вантаж! Дорогу!»
А я стрибав слідом за ним.
Бризкаючи на себе та на інших кров'ю.
Коли я прийшов, то був заляпаний кров'ю від голови до п'ят.
Ступню підняли, щоб зменшити кровотечу.
Кров капала з сорочки, шортів — звідусіль.
Зі сторони здавалося, що мене вісім разів ударили ножем,
або вистрелили чотири рази. Люди панікували,
кричали, гукали когось.
Раптом я чую…
Я кажу: «Неймовірно! Бруно Гальяссо прибув саме зараз?»
Дуже вам дякую, пані та панове. Я Родріго Маркес.
ОСОБЛИВА ПОДЯКА:
МАМІ, ТАТУ, БІЗІ, РАФІ. МОЇМ ПРОДЮСЕРАМ ГУІ ТА КАМ.
МОЇМ БРАТАМ У СТЕНДАП-КОМЕДІЇ ТА ДРУЗЯМ ДИТИНСТВА З БАБІЛАКУ.
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль