Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
NEMA DO KINESKE ČETVRTI
Dobro došao na pozornicu,
jedan jedini, Ronny Chieng!
To!
Uspjeli smo.
Pobijedili smo rasizam. Hvala.
Hvala što ste došli.
Hvala što ste došli, Njujorčani.
Hvala što niste umrli tijekom pandemije.
Hvala što ste preživjeli.
Bez vas komedije ne bi bilo.
Pokušali smo.
Previše je podcasta.
Mislim da je 2021. bila godina
kad su ljudi čiji je vrhunac bio srednja škola pronašli svoj glas…
na internetu.
Svi ti jebeni idioti na Facebooku koji zahtijevaju dokaze.
Pokušavaš im dati informacije koje spašavaju živote.
Kažeš im: „Izvoli, malo bitnih informacija.”
„Gdje su dokazi za to?”
Svi ti dvojkaši
koji ne znaju čitati s razumijevanjem,
a žele stručne dokaze
o virologiji.
Što da im pokažeš da im bude dovoljno?
Koje im dokaze možeš pokazati, pa da ti kažu…
„Ajme, hvala ti puno…
što si mi pokazao ove dokaze.
Nisam znao za tu znanstvenu teoriju,
ali sad kad sam pročitao svaku stranicu ovog provjerenog članka,
uključujući bilješke,
proveo vikend provjeravajući izvore
i zaključio da je vjerodostojan,
osjećam da sam zbog toga bolja osoba.
Mnogo ti hvala što si mi pomogao da budem bolja osoba.”
Kakvi jebeni debili.
Oni su jebeni debili. Jesu.
Cijenim to što žele sve razumjeti
i imati vještine kritičkog razmišljanja.
Ali količina znanja koja ti treba da dođeš do te točke…
Sad je malo kasno da se počneš baviti znanjem.
U ovoj fazi života baviš se šutnjom i slušanjem
jer je previše toga.
Previše si toga propustio.
Preskočio si previše predavanja.
Poput tipa si koji nije cijeli semestar učio,
a onda se pojaviš na ispitu.
„Ovo nema smisla!
Matematika nije stvarna!”
Previše je toga… Kao da pokušavaš psu objasniti kvantnu fiziku.
Previše je to za tebe. Slijedi struju. Dobro?
Ovo je čudesno tehnološko doba u kojemu živimo.
U roku od tri mjeseca od početka širenja virusa u ožujku 2020.
dekodirali su genom virusa.
Da, jesu.
„Hej, ljudi, gle, našli smo ga.
Našli smo neprijatelja.
Gle, evo ga tu.
To je A-A-A-A, B-B-B-B-B-B, G-G-G-G-G-G,
A-A-A-A, D-D-D-D-D, A-A-A, C-C-C-C-C, T.”
Zamislite da to pokažete idiotima na Facebooku…
koji žele dokaze?
Kažu: „Gdje su dokazi?”
„Evo ih, tu su.
Našli smo točnu sekvencu proteina i aminokiselina.”
„Koji je kurac to?
Da, da. ‘Dekodirali’ ste genom.
Da, očekujete da ćemo vam to povjerovati.
I da tako izgleda. Kao gomiletina slova.
Da, i ja znam dekodirati genome. Svi znaju.
Gledajte kako cijeli dan dekodiram genome na tipkovnici.”
Svi ti jebeni dvojkaši
koji su cijelo obrazovanje proveli u stražnjim klupama.
Bili su straga.
Ostanite straga.
Ne dolazite naprijed tijekom pandemije
jer ste skužili kako započeti podcast.
Ostanite straga s vašim dvojkaškim ustima, ondje vam je mjesto.
Imali ste priliku iskazati se tijekom školovanja,
ali ste podbacili ili u najboljem slučaju bili prosječni.
Zašto bismo vas slušali, jebote?
Neka štreberi vode.
Da!
Da. Tomu štreberi služe.
Sve oko vas napravili su štreberi.
To im je posao.
Štreberi su tu da unesu što više podataka u svoje mozgove,
izmiješaju ih
i utvrde put koji najvjerojatnije vodi uspjehu.
Dobro? I da, neke stvari ne uspiju jer je to stvar vjerojatnosti.
To je uobičajena krivulja raspodjele.
Nikad nema standardnog odstupanja od nula.
To je centralni granični teorem.
Obožavam te likove koji nisu išli u školu
i automatski misle da imaju praktično znanje.
„To nije automatski.
Možeš biti i glup i praktično glup.
I to je mogućnost.”
Imam sreće što sam živio u više država.
Rođen sam u Maleziji i ondje sam proveo rano djetinjstvo,
odrastao sam u Singapuru, živio u Australiji deset godina,
a sad živim u Americi.
Slobodno zaplješćite na to posljednje.
Ili nemojte, u redu je.
-To! -Sad je kasno. Propustili ste priliku.
Ali svaka čast na pokušaju.
Samo želim reći da sam živio u nekoliko mjesta.
Nisam bio samo na izletiću.
Živi sam u tim mjestima cijelo desetljeće ili i više.
I iz iskustva vam kažem
da rasista ima svugdje.
Svaka zemlja ima užasne rasiste.
Vidio sam ih. Koma su.
A i to je dosta očito. Mislio sam da se podrazumijeva.
Ali izgleda da ako to ne govoriš dovoljno ovdje,
svi krenu s: „A što je sa…”
Želiš ukazati na neke sjebane stvari.
„Gle kako je ovo sjebano.”
A neki ti ljudi kažu: „To je sjebano? A što je s ovim ljudima?
Što je s tim što ovi kreteni rade? A ovim?”
„Da, naravno.
Naravno da svaka rasa ima rasista.”
Problem je što najgorih 10 % jedne rase uspoređujemo
s najboljih 10 % druge rase.
Zar ne? A to je očito pogreška.
Jer bismo trebali uspoređivati
najgorih 10 %
svake rase.
Pa da utvrdimo koja je rasa najgora.
Pa da napokon odgovorimo na to pitanje i riješimo rasizam.
Jer tad može biti konsenzusa.
Možemo reći: „Gle, ova je rasa najgora.”
A ta rasa se može složiti: „Da, mi jesmo najgori.
Kvragu.”
A onda možemo početi zacjeljivati.
Ali moramo uspoređivati jabuke s jabukama.
Ne možemo skakati gore pa dolje s usporedbama.
P-vrijednosti su previsoke.
Znate što? Tko ga jebe, učinimo to sada.
Hajdemo.
Utvrdimo koja je rasa najgora.
-Jeste za? -Da!
Dobro. Super.
Na tri, viknite rasu koju smatrate najgorom.
Dobro? Ne brinite se. Zajedno ćemo.
Ja ću s vama, naravno.
Ne brinite se, ovo je komičarski nastup. Sigurni ste.
Tražili smo od vas da za ovaj trenutak maknete mobitele.
Vrijeme je da to izustite.
Ne držite to u sebi, poludjet ćete.
Recite to. Pustite demone iz sebe. Dobro?
Ne morate ni biti specifični. Samo viknite boju.
Dobro?
Svi znamo koji će biti odgovor.
Dajte. Koga zavaravamo?
Na tri. Najgora rasa na tri. Jedan…
Ovo se događa,
sudjelovali ili ne.
Bolje da nešto kažete,
čak i ako to ne mislite.
Ovo je vježba kreativnosti.
Recite to. Kao da govorite jezicima.
Dobro? Na tri.
Najgora rasa na tri.
Jedan. Najgora rasa. Dva.
Tri.
Ako ste išta rekli, vi ste najgorih 10 % svoje rase.
Odvratno, jebote.
Hrpa jebenih rasista na mojem nastupu u New Yorku
nije shvatila bit šale.
I otkrit ću vas cijeloj zemlji,
na svakom nastupu.
Problem je te šale
što ne mogu vas barbare dovoljno brzo prekinuti
prije nego što viknete nešto što će izazvati nerede u New Yorku.
Ali znate što? Tko ga jebe, treba mi publicitet.
Trebaju mi mediji. Učinite to.
Započnite rasne nerede.
U ovoj prostoriji. Učinite to i optužite mene.
Optužite me, tagirajte me.
Tagirajte me u videu tučnjave.
Optužite me. Ukinite me.
Ukinite me.
Recite da sam vam rekao da kažete riječ na N.
Hajde. Ukinite me.
Ukinite me.
Ako ti stvarno misliš da me možeš ukinuti
dok kod kuće sjediš u donjem rublju i dangubiš na mobitelu, učini to.
Ukinite me.
Otišao sam iz triju zemalja s besplatnim zdravstvom i nenaoružanim ljudima.
Doselio sam se u Ameriku 2015., već spreman umrijeti.
Mislite da me uz konzervativne idiote, mržnju prema Azijcima i COVID
plaše ljudi s Twittera?
Hajde. Ukinite me.
Što ćete napraviti? Ukinuti me, pa da moram natrag u Maleziju
gdje sam nacionalni heroj?
I gdje mi tečajna razlika ide u prilog?
O, ne! Kako ću preživjeti?
Hajde.
Oslobodite me ovog pakla.
Hajde. Moja mama sad živi u Singapuru.
Nisam je vidio dvije godine.
Ukinite me da mogu vidjeti mamu.
Stalno dobivam glumačke gaže. Ukinite me da mogu vidjeti mamu.
Svi misle da sam tu da spasim svijet
jer sam u The Daily Showu.
Ne, nisam tu da spasim svijet.
Ovdje sam da govorim gluposti, zarađujem i odlepršam! To je to.
To je to. Da.
Svi od mene traže da iskoristim svoju platformu.
„Ronny, iskoristi svoju platformu.
Imaš platformu, iskoristi je.
Iskoristi svoju platformu, Ronny. Imaš platformu. Iskoristi je.
Iskoristi je da govoriš o mržnji protiv Azijaca. Iskoristi je.”
Nemam ja vještine da govorim o mržnji protiv Azijaca.
Ako nađete način da zločine mržnje protiv Azijaca učinite smiješnima,
slobodno se šalite s time.
Završite nastup time. Neka bude završna šala.
Traže od mene da iskoristim platformu.
„Iskoristi je da informiraš ljude.
Informiraj ljude o cjepivima.
Ako ne iskoristiš svoju platformu da informiraš ljude o cjepivima,
znaš li da se antivakseri možda neće cijepiti
i da bi mogli umrijeti?”
Što propuštam?
Govoriš mi da ako ništa ne učinim,
mogu čovječanstvo učiniti boljim
za jednu ili dvije generacije?
Mislim, omjer uloženog i dobivenog nevjerojatan je.
Ako izračunate učinkovitost na toj krivulji,
bilo bi društveno neodgovorno ljudima govoriti o cjepivima.
S matematičkog gledišta.
Možete li zamisliti? Ovo je prvi put u američkoj povijesti.
Ljudi su prije bez razmišljanja htjeli u Ameriku.
Takvu je razinu prestiža Amerika imala u svijetu.
Dolazak u Ameriku bio je san.
Iz koje god regije svijeta da ste bili…
Azijske zemlje, afričke zemlje, bjelačke zemlje…
kojeg god ste ekonomskog statusa bili.
Mogli ste biti bogati bijeli Australac.
Imati sve. A da vam netko da dozvolu boravka za SAD,
odmah biste je prihvatili.
Čak i tad biste otišli.
Zašto i ne biste? Zašto ne biste otišli u Ameriku?
Zašto ne biste?
Naravno da biste otišli. Zašto ne?
Prvi put u američkoj povijesti postavlja se pitanje:
„Zašto biste otišli?
Zašto biste otišli?”
Moja mama u Singapuru
doslovno me preklinjala da se ne vraćam ovamo
na vrhuncu pandemije.
Rekla je: „Ne idi. Ronny, ne vraćaj se.
Ne vraćaj se u Ameriku, molim te.
Zašto se vraćaš?
Pola je zemlje poludjelo,
virus hara,
veliki gradovi doslovce gore.
Zašto se vraćaš? Zašto?”
A ja sam joj morao reći: „Mama, ne shvaćaš.
Ti ne vidiš ono što ja vidim dok sam ondje.
Najviše ideale te zemlje.
Amerika je, unatoč svojim manama,
i dalje zemlja
u kojoj možeš pričati proste viceve za 12 dolara u New Yorku.
Razumiješ li?”
Ove su vještine beskorisne u Singapuru.
Ondje sam po cijele dane pričao te viceve.
Ništa se nije dogodilo.
Ovdje nas zovu u Marvelove filmove.
Jeste li me čuli? Rekao sam „Marvelovi filmovi”!
To!
Kaos je vrijedan toga!
Da, moja mama živi u Singapuru.
Teško mi je objasniti Singapur Amerikancima.
Teško je objasniti bilo koju zemlju Amerikancima.
Jer Amerikanci nemaju nikakvu referentnu točku
za bilo koje drugo mjesto na Zemlji.
Ali to je u redu.
Jer jedini razlog zašto smo mi u Singapuru znali nešto o Americi
je to što smo odrasli gledajući američke serije
i tako smo dobili neku sliku o kulturi zemlje,
premda vrlo površnu.
Ali bar smo razumjeli…
Gledali smo Seinfeld, pa smo znali: „Seinfeld je u New Yorku.
Ondje ima Židova.
Ondje ima komičara.
Kako ludo zanimanje. Što je to?
Samo govoriš u mikrofon i ljudi ti daju novac?
To je posao u Americi!”
Znali smo da je Grey's Anatomy u Seattleu.
Hrpa se ljudi jebe u bolnicama u Seattleu.
Možda je zato američko zdravstvo tako loše.
Jer se ljudi neprestano jebu po bolnicama.
Znali smo da je RoboCop u Detroitu.
U Detroitu imaju problema.
Ali nitko ne gleda singapurski TV.
Pa nitko ne zna koji se vrag događa izvan Amerike.
Jer ne gledate strane serije.
Kad god svojim američkim prijateljima spomenem neku zemlju,
oni će uvijek podijeliti onu jednu činjenicu koju su pročitali
na boci soka.
Reći će ti to
i pokušati objasniti povijest tvoje civilizacije
činjenicom koje se jedva sjećaju.
Sjete je se, pa je iskopaju odavde.
I izbace to iz sebe.
Kad američkim prijateljima kažem da sam odrastao u Singapuru,
uvijek kažu: „Singapuru? Odrastao si u Singapuru?
Ljude u Singapuru udaraju štapovima, zar ne?
Ako u Singapuru ispljuneš žvaku na pod,
netko će dotrčati
i lupati te štapom po guzici. Zar ne?”
A ja ću na to…
„Da.
Stoga to nemojte raditi.
Zar imate neku prirođenu potrebu
da posjećujete strane zemlje i pljujete žvake na pod?
U tom slučaju nemojte posjetiti Singapur
jer će vas izlupati po faci.”
Neke Amerikance to ljuti.
Sama pomisao da odrasle muškarce lupaju po guzici
jer su debili
zgražava ih.
Ali smiješno je što kad pitate Amerikance, osobito Njujorčane,
što bi napravili da im netko dođe u kuću
i pljune žvaku na pod,
rekli bi: „Pretukao bih ga na mrtvo ime.”
A ja na to kažem: „Da, to radimo u Singapuru.
Samo što smo prebijanje prepustili državi.
To je povoljnije za sve uključene.
Zato plaćamo porez.”
Da.
Mislim da se ženama ne zahvaljuje dovoljno što piju pilulu.
Hvala, žene, što pijete pilulu.
Čak i sad pola vas misli: „Koji kurac ovaj govori?”
Hvala što pijete pilulu. Nitko vam ne zahvali zbog toga.
Muškarci ne shvaćaju kakav je to trošak
i ekstremnu točnost koja ti treba da je popiješ na vrijeme.
Da, nekad u različitim vremenskim zonama.
Budilice zvone u svako doba dana.
U 3 h po noći, u 17 h.
Bude vas, podsjećaju da pojedete to u idućih 30 minuta,
inače možda slučajno stvorite ljudsko biće.
Kao Zeus.
Muškarci nemaju pojma.
Usput, dečki,
ne ušetate samo u ljekarnu
i kupite pilule kao da su bomboni.
Zgrabite ih na blagajni prije negoli odete.
„Hoćete s okusom limuna?”
Pa si miran pola desetljeća.
Ne. Recimo da dobijete recept,
morate isprobati tri vrste tijekom nekoliko mjeseci
da vidite koje će vas manje sjebati.
Doslovce ste sami sebi pokusni kunići,
kao da pokušavate naći cjepivo za koronu.
Vaš je najdraži okus onaj koji uzrokuje najblažu depresiju.
Ne, muškarci nemaju pojma.
Da.
Čak i da postoji pilula za muškarce,
ne biste vjerovali muškarcu da će je popiti.
Da neki glupson kaže: „Ma ne brini.
Pijem pilulu”,
nasmijali biste mu se u lice.
Rekli biste: „Nema šanse da piješ pilulu.
Ili bar nema šanse da je ispravno piješ,
prekomplicirano je za tebe.
Ne vjerujem ni da se tuširaš svaki dan.
Stavi kondom ili makni tu kitu, inače se ovo neće dogoditi.”
Varijable koje moraš uzeti u obzir dok piješ pilulu
samo da ne sjebeš,
vanjski čimbenici koje moraš pratiti,
primjerice, što jedeš, samo da ne sjebeš s pilulom…
Usput, ja ni ne znam dovoljno o tome.
Ne pokušavam se praviti pametan.
Ne znam o čemu govorim! Guglajte to nakon nastupa!
Znam samo što mi je žena usput rekla, dobro?
Ali ako imaš proljev…
Proljev može sjebati pilulu.
Da. Žene ovdje sad doživljavaju šokove.
Jer proljev uzrokuje bebe.
Jer ako imaš proljev,
pilula može samo proći kroz tebe
prije negoli tvoje tijelo apsorbira hormone.
Proljev može sjebati pilulu.
To je najusraniji način da dobiješ bebu.
Koliko beba uslijed proljeva…
imamo ovdje danas?
Nikad nećemo znati.
Nikad nećemo znati jer vi ne možete znati
je li proljev uzrok vašoj bebi.
Zašto biste to znali? To se inače ne zna.
U mom iskustvu proljev sprečava
pravljenje beba. To se protivi logici.
Drugo, čak i da se uspijete izboriti s time…
i da znate da je vaša beba rezultat proljeva,
zašto biste ikad podijelili tu informaciju?
Zašto biste ikome rekli?
Pogotovo svojem djetetu.
Dijete vas pita: „Tata, otkud dolaze djeca?”
„Pa…
muškarac i žena se zaljube,
žena pojede pokvarene kamenice,
zle tvari iziđu iz njezine guze,
a ti si blagoslov, to ti želim reći.”
Zanima me kako ste politički nastrojeni.
Jeste lijevi ili desni? Imam šale za obje strane.
Sad bih htio da se u ovom specijalu
pojave dvije kućice.
Kao neka interaktivna igra.
A vi odaberete svoju političku naklonost.
A što god da odaberete,
rezultat je isti.
Mislim da imamo tehnologiju za to.
Beskorisna grafika.
To je metafora za zemlju.
Znam da si mislite: „Ronny, prestani s politikom.
Stalno govoriš o politici. Tako je stresno.
Nismo se napokon sredili i došli
da razgovaramo o politici.
Idemo dalje. Neugodno nam je zbog ovoga.
Da želimo slušati o politici, otišli bismo da Twitter.
Ovo nije mjesto za to.”
Čujem vas i slažem se.
Ja sam jako za Brexit.
Poslušajte me, dobro?
Obožavam Brexit
jer mrzim Ujedinjeno Kraljevstvo i nadam se da će ih Brexit uništiti.
Da.
I to nije rasistički jer UK nije rasa.
Nekoć sam volio UK.
UK inače znači Ujedinjeno Kraljevstvo.
Ako ste odrasli u bivšoj britanskoj koloniji kao ja…
Singapur, Malezija, Australija…
Štovali smo Britance.
Mislili smo da su sjajni.
Mislim, i Amerika je tehnički bivša britanska kolonija,
ali vi ste si prekul, pa niste dio Commonwealtha.
Kužim. Samo kažem da smo mi iz pravih britanskih kolonija
mislili da su Britanci top.
„Ajme meni, predobri su.”
Sve su radili na najbolji mogući način.
Svaka njihova institucija traje do dan danas.
U Singapuru to i dalje imamo jer smo mislili da je učinkovito.
I dalje imamo britanski politički sustav.
Westminsterski parlamentarni sustav,
vjerojatno najbolji izričaj zapadne demokracije koje je ikad osmišljen…
koji je ikad uveden…
Dobro, nije savršen, ali bar imate opcije.
Možeš biti gej i voljeti oružje.
Nije sve crno-bijelo.
U Singapuru i dalje imamo britanski obrazovni sustav.
Kad završite srednju, polažete ispit
Sveučilišta u Cambridgeu.
To radimo u Singapuru. Ispite šaljemo u Cambridge.
„Cambridge, molim te reci nam. Dovoljno smo pametni da završimo srednju?
Boli nas briga što drugi misle.
Što ti misliš? Britanski narode, jesmo li dovoljno pametni?”
Sveučilište u Cambridgeu ocijenit će ispit i poslati ga natrag.
Reći će ti: „Da, pametan si.
Jebeno si glup. Odjebi.”
Da!
A mi ćemo im reći: „Britanci, hvala što ste nam rekli.”
U Singapuru i dalje imamo britanski električni sustav.
I dalje imamo britanske utikače,
one velike s tri igle,
velike igle koje vire.
Kad ih stavite u zid, ne idu više van.
A ne one glupe američke s dvije igle.
Stavite je u utičnicu, a onda ispadne kao mlohava kita.
„Thomas Edison.”
Ne. Upotrebljavamo one britanske.
Osvojili su pola svijeta sa svojim inženjerstvom.
Stavite ga u utičnicu i ne ide više van.
Spotaknete se, pa srušite cijeli zid.
U Singapuru još gledamo britanske humoristične serije.
One dominiraju. Mr. Bean.
Jebeni Mr. Bean najveći je komičar jugoistočne Azije.
U jugoistočnoj Aziji nema…
Ondje nema Chapellea,
Chrisa Rocka, Seinfelda.
Imamo Mr. Beana.
Mr. Bean bio je najveći komičar svih vremena,
sa svojim glupim licem.
Najveći komičar.
Neka se jebe.
Da ne spominjem da je pojebao curu mojeg prijatelja.
Ako želite čuti tu priču,
potražite Jamesa Acastera na Vimeu.
On mi je prijatelj i komičar i otvoreno govori o toj priči.
Nije na meni da je ispričam,
pa ću malo ispromovirati njegov specijal u mojem specijalu.
Ali znam što mislite.
„Kako bi bilo pojebati Mr. Beana?”
Ne mogu reći sa sigurnošću,
ali zamišljam da bi bilo ovako nekako.
To čak ni nije razlog zašto mrzim UK.
Mrzim UK jer su me nakon tri godine karijere u stand-up komediji
pozvali u Soho Theatre u Londonu
na jednosatni nastup.
Tad je to bila velika stvar. Bilo je to poznato mjesto.
Soho Theatre u Londonu
središte je britanske komičarske zajednice.
Ondje se određuje što je kul, a što nije
u britanskoj komičarskoj industriji.
Bilo je fora što su me pozvali, osobito jer sam iz jugoistočne Azije,
gdje sve što radiš na engleskom ne vrijedi ništa
osim ako to ljudi ne odobre, a ovo je bilo najveće odobrenje.
Mislili su: „Ajme meni, Englezi su tražili od tebe da nastupaš
na engleskom pred ljudima koji su izumili taj jezik?
Kakva ludnica. Moraš ići. Idi, domovina te zove.”
Rekao sam: „Naravno da ću ići.”
Htio sam se dokazati na međunarodnoj pozornici,
pa sam skupio sav materijal koji sam imao.
Bio je to jedva jedan sat komedije,
sve što sam dotad napisao.
Spremio sam to u kofer i otišao u London kao medvjedić Paddington.
Ovako.
Došao sam onamo i dali su mi dvotjednu seriju nastupa
u Soho Theatreu u Londonu.
Moj prvi put u Londonu, prvi nastup u Londonu.
Sjećam se prve večeri.
Odradio sam dvije trećine nastupa i sve je dobro teklo.
Atmosfera je bila otprilike kao ova.
„Što ovaj radi?”
I ispričao sam jednu šalu o…
Među prvima koje sam napisao.
Bila je to šala
o tome kako Azijci svoju djecu vole više nego bijelci.
Zvučala je ovako nekako:
„Ljudi me pitaju što moji roditelji misle o tome što sam komičar,
ali bijele komičare to ne pitate
jer znate da se njihovim roditeljima jebe za njih.”
Ispričao sam to u Londonu,
neki su se ljudi smijali, neki nisu,
kao i ovdje.
Ali to je tako.
Usponi i padovi komedije. To se tako radi.
Pričaš priču i zainteresiraš ljude,
a onda kažeš nešto kontroverzno da razbiješ napetost.
Jedino tako znam. To su osnove.
Ispričao sam to. Neki su se smijali, neki ne.
A onda smo nastavili na idući dio.
Ali prije negoli samo uspio nastaviti,
neka stara britanska osoba
u drugom redu Soho Theatrea
ustala je i počela vikati.
Ne želim toj osobi pridati rod.
Ali samo zamislite staru britansku osobu koja se žali tijekom nastupa,
koji rod vidite?
Uglavnom, on je ustao…
i rekao: „Jebi se, mene su moji roditelji voljeli.”
A ja ću: „Molim?” A on će: „Moji su me roditelji voljeli.
Izumili smo sveučilišta
i westminsterski parlamentarni sustav.”
I onda je krenuo kao da je to nastup za zapadnjake.
A ja sam rekao: „Gospodine, šala nije bila o vama.
Ne shvaćajte je osobno. Nije o vama i vašim roditeljima.
O meni je i mojim roditeljima i tome kako nas društvo vidi.
Ne shvaćajte to osobno. Nije uopće o vama.”
Nije mogao popustiti, rekao je: „Jebi se, moji su me roditelji voljeli.”
Pa smo dvije minute raspravljali o tome jesu li ga roditelji voljeli.
I znao sam kakva je to energija.
Osjećao sam je dok sam odrastao. Bila mi je poznata.
To je britanski iseljenik u Aziju. „Ne govori nam da smo koma,
vaša je regija bila naša, živimo bez posljedica
jer smo imali izlaznu strategiju.” Takva energija.
Pa sam samo rekao: „Znate što?
Odradio sam dvije trećine nastupa.
Raspravljamo o tome jesu li vas roditelji voljeli
već dvije minute, što je cijela vječnost u nastupu uživo.
Mislim da vas neću uvjeriti da sam dobar komičar.
Možda biste trebali otići.”
A on je rekao: „Platio sam deset funti za ovo. Ne idem ja nikamo.”
Što je vrlo neobičan stav kad si na komičarskom nastupu.
Pa sam rekao: „Dobro, ja ću vam platiti 20 funti da odete.”
I platio sam.
A on je otišao.
I to je, usput, užasan poslovni model za komičara.
To se više nikad neće dogoditi.
Više nema povrata novca. Jebe mi se što će se dogoditi večeras.
Vaš je novac već moj. Razumijete li?
Briga me. Možete se svi zaletjeti na mene.
Prije ću završiti.
Vi odlučujete koliko će ovo trajati jer je vaš novac već moj.
I sve se to zaista dogodilo. On je ustao, vikao na mene,
ja sam mu platio 20 funti i on je otišao.
Čak ni ne mrzim UK zbog toga.
Imam konzervativne roditelje.
Učili su me da ako nešto pođe po zlu, trebaš zauvijek kriviti sebe.
A ja sam si mislio: „Da, slažem se s tim.
Pretplatio sam se na taj kanal na YouTubeu.
Idemo. Preuzmimo odgovornost.
Moram biti bolji. Hoću biti bolji. Moram imati bolje šale.
Moram bolje komunicirati s ljudima. Vratit ću se.
Vratit ću se i osvojiti te kujine sinove.
Vratit ću se i Britanci će vidjeti da sam sjajan.”
Pa sam iduće dvije godine radio na sljedećem satu komedije.
Htio sam da bude univerzalniji, sveobuhvatniji,
neobičniji.
Više ovakav.
S medvjedićem ili svime što sam mislio da žele.
Pa da im maksimalno ugodim.
I dvije godine poslije opet su me pozvali u Soho Theatre
na još dva tjedna nastupa, a ja sam jedva čekao da odem.
Mislio sam: „To, jebote!” Bio sam kao Rocky nakon montaže.
„Ubio si mojeg prijatelja crnca. Ja ću sad tebe ubiti.”
Loše mi idu usporedbe, ali shvaćate što želim reći.
I tako su me opet pozvali.
Sjećam se prve večeri te druge serije nastupa u Soho Theatreu.
Odradio sam tri četvrtine nastupa i ispričao šalu o…
I imajte na umu da je ovo šala
mnogo mlađe osobe i mnogo manje iskusnog komičara.
Dobro? Pa ako vam pomaže da to probavite,
gledajte na ovo što ću vam reći kao da je u navodnicima.
Dobro? Ja neću sad ispričati tu šalu.
Citirat ću drugog komičara koji je ispričao tu šalu u Londonu 2012.
A taj drugi komičar slučajno sam ja. Dobro?
Ja sam bio mnogo mlađi i manje iskusan,
a i moja je tadašnja publika bila mnogo mlađa.
Nije to bila publika puna razvedenih ljudi i roditelja čija su djeca s dadiljom.
Ne znam što se dogodilo.
Moja publika loše stari, skupa sa mnom.
Ni ja to ne mogu objasniti, no to je tako. Iskoristimo to koliko možemo.
Gledajte na ovu šalu s tog gledišta.
Mlađi komičar, mlađa publika.
Ili me otkažite, nije me više baš briga.
Ispričao sam šalu o…
Počinje ovako.
Kad sam bio u srednjoj, bilo sam nespretan s curama.
Ako mi se neka svidjela, a ja se njoj nisam svidio,
meni je to bio znak da se moram više potruditi da je osvojim,
pa sam htio pokazati svoje osjećaje cvijećem.
Kupio bih joj i bombonijeru i dao je na satu.
Crtao sam joj stripove u kojima mi završimo skupa.
Užasno sramotne stvari
koje mi i dalje izazivaju grozu 17 godina poslije.
Kao većina dečkiju tih godina nisam znao kontrolirati osjećaje,
a dečki su ionako već prilično glupi.
A kad to kombiniraš s hormonima, onda su glupi i gluplji.
I onda se nađeš u tom začaranom krugu
gdje analiziraš kako navesti curu da joj se svidiš.
Pokušavaš to raščlaniti.
Pa si misliš: „Dobro, moraš biti loš dečko.
Ne vole dobre dečke.” Bla-bla-bla.
Jako mi je dugo trebalo da shvatim koja je tajna žena,
a to je da ako ti se cura sviđa, a ti se njoj ne sviđaš,
moraš se sjetiti da ti žene ništa ne duguju.
U tome je stvar. Žene ti ništa ne duguju.
-Da! -Da, neki likovi ne kuže.
Ne kuže i misle si: „Da, ali kupio sam joj cvijeće.
Zašto me nije htjela jebati?”
Jer ti ništa ne duguju.
„Da, ali cijeli sam joj vikend popravljao računalo.
Zašto mi neće popušiti?”
Jer ti ništa ne duguju. Shvati to.
Žene vam ništa ne duguju. Nije bitno što radite.
Što god radite, vi ste tako odlučili. Ne one. Vi ste odgovorni.
Žene nisu automati u koje ubaciš dobrotu, a iz njih ispadne seks.
Dobro? Ništa vam ne duguju.
Žene nisu kao kartice vjernosti
da dobiješ deset pečata i onda se pojebete.
Ništa vam ne duguju. Shvatite to.
Ništa vam ne duguju.
Sve što radite, sami ste tako odlučili. Vi ste odgovorni.
Tako da, ako si lik kojem se sviđa cura,
a ti se njoj ne sviđaš…
Imajte na umu da je ovo i dalje u navodnicima.
Svu tu energiju koju trošiš na vanjske stvari,
na kupnju cvijeća i bombonijera i crtanje stripova…
Prestani sa svime time.
I usmjeri tu energiju unutra. Fokusiraj se na sebe.
Svakog dana budi bolja osoba. Neka ti je to cilj.
Budi danas bolja osoba od one jučer,
čak i ako je to za samo 0,5 %.
Napredak će se polako zbrajati.
A tvoja vrijednost kao muškarca povećavat će se s godinama.
A vrijednost njih kao žena smanjit će se s godinama.
I kad taj pravac premaši ovaj, i Y bude jednako MC plus C,
sve ti se to vrati.
Budi strpljiv i samo čekaj.
Jer vrijeme je na tvojoj strani.
Uglavnom, ispričao sam tu šalu
i neki su se smijali, a neki ne.
Baš kao u ovoj prostoriji.
Ali to je tako. To su usponi i padovi komedije.
Ne znam kako to drukčije raditi.
Pričaš priču i onda iznenadiš ljude.
Ne znam kako to drukčije raditi.
Ispričao sam to i nisam ni došao do glavnog dijela.
Došao sam do početka šale.
Tijekom druge dvotjedne serije nastupa
u Soho Theatreu u Londonu, prve večeri,
došao sam do tri četvrtine nastupa, do dijela:
„U srednjoj sam bio nespretan s curama.
Ako bi mi se neka svidjela, a ja njoj ne,
meni je to bio znak da se više potrudim.
Kupio bih joj cvijeće, bombonijeru,
crtao bih joj stripove u kojima završimo skupa.”
U tom dijelu uvoda u šalu
mlada britanska osoba koja je sjedila na istom mjestu
kao stara britanska osoba prije dvije godine
ustala je i počela vikati.
I ne želim pridati rod toj osobi.
Ali samo zamislite mladu britansku osobu koja se žali tijekom nastupa,
koga vidite?
Uglavnom, ona je ustala
i rekla: „Dosta mi je toga da muškarci traže izlike za seksualno uznemiravanje.
To što govoriš podržava silovanje.
Hormoni nisu izlika.”
A ja sam rekao: „Ajme meni, ne.
Nije ovo priča o silovanju. Obećavam da nije.
Ovo je pričao o neuzvraćenoj tinejdžerskoj ljubavi.
Da, i na tvojoj sam strani.
Pedeset puta kažem: ‘Žene vam ništa ne duguju.’
Na tvojoj sam strani. Samo me moraš pustiti da završim šalu
jer je ovo komičarski nastup.
Samo me moraš pustiti da završim
jer imam sjajan citat o ženama i automatima.
Svidjet će ti se. Obećavam.
Obećavam, podržat ćeš me u ovome.
Samo me pusti da završim. I, dobro, možda ti se neće svidjeti kraj.
Ali to je tako. Usponi i padovi komedije.
Nešto ti se ne sviđa, ali svidjet će ti se cijeli paket.
Obećavam, na tvojoj sam strani.”
I nije mi dala da nastavim.
I dalje me optuživala da tako podržavam silovanja.
Pa sam konačno rekao: „Znaš što?
Odradio sam tri četvrtine nastupa.
Raspravljamo o silovanju već dvije minute.
Mislim da te neću uvjeriti da nisam obično govno.
Možda bi trebala otići.”
A ona je rekla: „Platila sam deset funti za ovo. Ne idem nikamo.”
Jer se cijene mojih ulaznica nisu povećale već dvije godine.
Pa sam joj rekao: „Platit ću ti
deset funti da odeš.”
I platio sam.
A ona je otišla.
I zato žene dobivaju manju satnicu od muškaraca.
Jer ne znaju iskorištavati prednosti
tijekom poslovnih pregovora…
To bih rekao da sam užasna osoba.
Ali nisam, pa to očito nisam rekao.
To bi bilo grozno pomisliti, a kamoli reći naglas.
Tko bi to rekao?
Ali to je tako. Usponi i padovi komedije.
Pričaš priču i onda ih iznenadiš.
Ne znam zašto funkcionira. Ne znam zašto je u redu.
Možda jer svi dijelimo isto mjesto i vrijeme,
isti trenutak, pa znamo što se događa.
Možda nije u redu.
Ne znam.
A nije ni moj posao naučiti vas kako biti komičari.
Ako želite saznati kako ovo raditi, morate nastupati
više puta u večeri sljedećih deset godina pa vi meni recite.
Ako mislite da ovo nije umjetnost,
da je bit u govorenju uvredljivih stvari
ili neuvredljivih stvari, onda vi to radite pa mi recite.
A ni to nije razlog zašto mrzim UK.
Mrzim UK zbog njihova stava prema komediji.
Takvi su snobovi.
Golemi snobovi. Obožavam nastupati u Americi.
Predobro je. Sjajno je nastupati kao komičar u Americi.
-Predobro je. -To!
Predobro je.
Jest. Ima smisla što je komedija ovdje izumljena.
Naravno da je. Ludo je, zar ne?
Ovdje postoji pravi duh inoviranja.
To je ista energija kojom dođeš do ovoga.
-Do iPhonea 13 Max Pro. -Da!
Je li 12 dobar? Sjajan je. Ali tko ga jebe, idemo dalje.
Dajte. Možemo mu dodati još kamera.
Imamo još površine. Dajte.
Zbog te energije uspijevate stvoriti
čudotvorno mRNA cjepivo za manje od godinu dana.
Da.
Koje djeluje. A onda ga odbijete primiti.
Nema ničeg što više opisuje Ameriku.
Amerika si misli:
„Cijeli je svijet u nevolji. Upotrijebit ćemo sve što znamo,
svu bazu znanja, svako sredstvo koje imamo,
svakog imigranta s doktoratom,
svakog doktoranda rođenog ovdje. Objedinit ćemo svu moć
i stvoriti čudotvorno mRNA cjepivo za manje od godinu dana.
I uspjeli smo i jebeno djeluje. I jebite se! Nećemo ga primiti!
Jebite se! Nećemo primiti to sranje.
Vi ga primite. Mi nećemo. Što? Želite ga?
Pa, tko ga jebe. Nećemo vam ga dati.
Radije ga bacimo u vodu.
Pocuclajte ga iz rijeke. Pocuclajte mi kitu.
Tko vas jebe i tko jebe nas.
Što? Djeluje li?
Ajme, savršeno djeluje. Učinkovitost je 90 %.
Bolje je od svih simulacija, ali tko ga jebe.
Nećemo ga primiti. Tko vas jebe.”
Ništa ne opisuje Ameriku bolje.
Obožavam nastupati u Americi. Predobro je.
Predobro je. Svi kužimo komediju u Americi.
Kužimo njezin ritam. Više-manje.
Dođemo u tamnu sobu.
Povedemo prijatelje. Popijemo nešto.
Možda nešto i pojedemo.
Netko dođe. Dođe sporedni izvođač, odradi deset minuta.
Dođe neki seronja, odradi više od sat vremena.
Na neke se šale smijemo, na neke ne.
Uz malo sreće zabavimo se i onda odemo.
To je komedija u Americi. Zabavna je. Jednostavna. Kužimo je.
Komedija u UK-u vrlo je drukčija. Komedija u UK-u vrlo je ozbiljna.
Vrlo ozbiljna. Više to ni ne zovu komičarskim nastupima.
Zovu to festivalskim nastupima.
„O čemu će ti biti festivalski nastup, samostalni nastup?
Bolje da me nasmiješ pa rastužiš pa opet ukrug.
U UK-u te dođu gledati
i nema hrane, pića, sporednog izvođača, prijatelja.
Sam si. Cijelih sat vremena.
Bolje ti je da budeš dobar.
Platio sam parking i dadilju.
Platio sam piće, večeru i tebe.
Bolje ti je da budeš dobar.”
I ljudi na nastupe dođu ljuti.
Misle si: „Jebi se. Nasmij me.”
A ti si misliš: „Kako ste danas?”
„Jebi se, eto kako.”
Dolaze te gledati, a neki dođu da napišu recenziju.
Ljudima plaćaju da pišu recenzije komičara
i daju im zvjezdice, kao da su restorani.
Kao Michelinove zvjezdice. I onda to objave u novinama sljedeći dan.
Vijesti iz zemlje.
„Ronny Chieng komičar je s dvije zvjezdice.
Dvije zvjezdice.
Previše se oslanja na etničko podrijetlo.
Iako mu nijedna šala nije bila o Azijcima. Dvije zvjezdice.”
Nish Kumar ima četiri zvjezdice. Četiri zvjezdice za Nisha Kumara.
Jack Whitehall, pet zvjezdica.
Mr. Bean.
Deset zvjezdica!
Deset zvjezdica za boga komedije, Mr. Beana, koji je okončao komediju.
Sve je okončao kad je govorio o ovome…
Najbolji svih vremena.
I ovih i onih vremena.
Odradio je šest epizoda…
Prije 30 godina, najbolji je.
Bez riječi je postao omiljen u svim kulturama
kao suvremeni Charlie Chaplin.
Nema boljeg u suvremenoj komediji.
Svi ti jebeni, neobrazovani internetski junaci
koji pišu neutemeljena mišljenja koja ih nitko nije tražio.
Internet je tom amaterskom pokretu
jebenih šmokljana omogućio da raste.
Ljudi čije mišljene ne bismo poslušali
u bilo kakvom profesionalnom kontekstu.
Otvore profil na Twitteru ili Yelpu
i odjednom ih svi štuju.
Došli smo do točke kad te mogu izbaciti s medicine,
a ti ćeš sljedeći dan recenzirati doktore. Nema smisla.
Svi recenziraju sve, kao da su stručnjaci.
Ljudi recenziraju komediju.
Možete li zamisliti? Tko, pobogu, recenzira komediju?
Nisam ironičan. Tko recenzira komediju?
Tko se probudi ujutro i pomisli:
„Znaš na što ću danas iskoristiti svoje neograničeno vrijeme na Zemlji?
Uzet ću tu stvar koja je stvorena s veseljem,
koja treba izazivati sreću,
i naći ću joj što više mana.
Jer sam jebeni debil. To je moje mišljenje.”
Svi traže neki razlog ljutnje,
da to stave na internet s dobrim naslovom
i dobiju par klikova, malo zarade.
Jer ako tražite mane, naći ćete mane.
Znate to. Ako tražite pogreške,
naći ćete pogreške.
Jer ništa nije savršeno. Ništa što mi ljudi radimo nije savršeno.
Siguran sam da večeras nisam svima bio savršen.
Šala o razlici u plaćama možda je bila taktička pogreška.
Krivo sam procijenio koliko je publika plava.
Ali što sad, pogreške ćeš naći u svemu ako dovoljno tražiš.
Možeš naći pogreške u Mona Lisi. I što to znači?
I koji kurac vi znate o tome?
Niste nikad kročili na pozornicu, a hoćete mi reći kako da radim.
Kao da ja odem u rodilište
i dajem ženama savjete kako da rode.
Koji bi seronja otišao u rodilište
i tražio žene koje rađaju?
I rekao: „Stvarno bi trebala jače tiskati tijekom poroda.
Ne čini se da dovoljno jako tiskaš tijekom poroda.
Mislim da se previše oslanjaš na etničko podrijetlo
tijekom poroda.
Carski rez? To je porod za lijenčine.
Dvije zvjezdice.”
Ti prokleti recenzenti
koji žele sve uvjeriti da znaju o čemu govore
jer znaju upotrijebiti tipkovnicu.
Količina energije koja ti treba da stvoriš nešto
u usporedbi s količinom koja ti treba da se žališ…
Internet je skroz poremetio taj proces.
Svako jutro ljudi se bude, ljudi u ovoj prostoriji,
riskiraju, muče se,
pokušavaju nešto postići,
bilo da je to pokretanje posla
ili pokretanje pozitivne političke promjene u zajednici.
Kako nezahvalan zadatak.
Otvaranje restorana.
Koliko je tu rizika. Usavršite se kao kuhari.
Trenirajte kao sportaši. Stvarajte glazbu.
Grafički dizajn. Rudarenje Bitcoina.
Što god da radite, ostvarite bar djelić.
Morate sve uložiti, svu svoju energiju,
da bar djelić ostvarite.
Sve što je danas potrebno za kritiziranje je ovaj pokret.
Ni ne trebaju vam vratni mišići.
Prije negoli vam se dopusti komentiranje na internetu,
trebate postići nešto u životu.
Popeti se na Mount Everest ili nešto. To bi trebao biti novi test „captcha”.
„Jesi li čovjek? Jesi li se popeo na Mount Everest?
Dobro, pokaži sliku. Sve je u redu.”
Jer kako možeš kritizirati, a da ne stvaraš? O tome govorim.
Otkud ti dovoljno perspektive
kad vodiš razgovore?
Lako je srati po svemu. Jako je lako.
Lako je srati po svemu. Meni je to struka.
Jako je lako.
Puno je teže poticati ljude, teže je stvarati,
pa bismo to trebali raditi kad vidimo nekoga
kako radi nešto dobro u zajednici, nešto dobro za sebe.
Trebamo ih više poticati.
Više nego što se žalimo o drugim stvarima.
Smiješ se žaliti samo onoliko koliko pomažeš drugima.
Hodao sam po Manhattanu u New Yorku,
gledao svoja posla, nisam gledao u mobitel,
obraćao sam pozornost na svijet oko sebe tijekom pandemije.
Htio sam udahnuti malo zraka. Bila je to lijepa večer.
Hodao sam ulicom, gleda uokolo,
kad mi je najednom prišla neka žena,
zgrabila me za grlo i počela stiskati.
Maknem je sa sebe, a ona zauzme položaj za borbu.
A ja je pogledam i samo odem.
I to je normalna interakcija u New Yorku.
Nijedno nije reklo ni riječi.
Sve vrijeme nismo ni pisnuli.
Nismo se recenzirali jer smo oboje znali što se događa.
Oboje smo znali što je to bilo.
Pogledao sam je i pomislio:
„Ti si luda.
Kao svi na internetu. Vidimo se poslije, ludo.”
Nisam htio sudjelovati i samo sam otišao.
Pa je ona pogledala mene i pomislila:
„Ovo nije muškarac koji će se tuči sa ženom na ulici.
Vidimo se, stari.”
Pa smo otišli svojim putem. I to je bilo to.
I tu ženu poštujem
više od tih jebenih internetskih junaka.
Jer bila je nezadovoljna s nečim u životu,
digla je guzicu i učinila nešto.
Nije samo sjedila za tipkovnicom, pisala tweetove,
kritizirala tuđi rad, a da nije sama nešto napravila
poput hrpe parazita koji proždiru domaćina.
Ne, ona ne voli Azijce. Htjela je počiniti zločin iz mržnje.
I to mogu poštovati.
To je proaktivno.
Ljudi, bili ste odlični. Hvala vam.
Vidimo se. Hvala, New York. Hvala.
RONNY CHIENG TURNEJA
RASPRODANO
VEČERAS RASPRODANO
Prijevod titlova: Rozalia Grgić